Справа № 468/746/18-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/222/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.

з участю:

відповідача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, яке ухвалено об 09 годині 40 хвилин, 22 серпня 2018 року у приміщенні Баштанського районного суду Миколаївської області, під головуванням судді Муругова В.В. у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) пред'явило позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором№ б/н від 20 травня 2007 року, яка утворилася станом на 30 квітня 2018 року, у розмірі 28 084 гривень 92 копійки.

Позов обґрунтовувало наступним.

20 травня 2007 року Банк та ОСОБА_2уклали названий договір, за умовами якого, останній отримав кредит у розмірі 740 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки ОСОБА_2 взятий на себе за ним обов'язок не виконав, в зв'язку з чим, станом на 30 квітня 2018 року, в нього утворилася заборгованість в сумі 28 084 гривень 92 копійки, щоскладається з: 494 гривні 40 копійок - заборгованість за кредитом, 23 215 гривень 05 копійок - заборгованість по сплаті процентів, 2 800 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 250 гривень штраф (фіксована частина) та 1 325 гривень 47 копійок -штраф (процентна складова), Банк просив суд стягнути її з ОСОБА_2на його користь, а також судові витрати.

З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінив свою назву на АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Баштанськогорайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено за спливом позовної давності.

Банк подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідність висновків суду обставинам справи, допущеними судом порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами чинного законодавства.

Так, вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішення, суд 1 інстанції виходив з того, що позовну давність для звернення до суду за захистом своїх порушених прав позивачем пропущена, і поважних причин, для її поновлення той не навів, а тому у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 травня 2007 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір б/н, за яким останньому надано кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку НОМЕР_1 в сумі 500 гривень, з умовою сплати ним процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць від суми залишку заборгованості (а.с.7).

Вказаний договір складається із заяви позичальника (клієнта), Тарифів надання кредиту, Умов і правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою.

Строк його дії відповідав строку дії кредитної картки, а вона діяла протягом двох років з дня її видачі.

Термін дії картки, виданої ОСОБА_2 закінчився у січні 2009 року (а.с.40).

Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача, з дня укладення кредитного договору він не сплачував коштів, у зв'язку з чим заборгував Банку на 30 квітня 2018 року 28 084 гривень 92 копійки, з яких: 494 гривні 40 копійок - заборгованість за кредитом, 23 215 гривень 05 копійок - заборгованість по сплаті процентів, 2 800 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 250 гривень штраф (фіксована частина) та 1 325 гривень 47 копійок -штраф (процентна складова) (а.с. - 92-98).

У зв'язку з цим, Банк повинен був діяти відповідно до положень чинного цивільного законодавства, зокрема, ст. 1049 ЦК України, та умов кредитного договору.

Так, в силу ст. 1054ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

При цьому, на кредитні зобов'язання розповсюджуються загальні положення про зобов'язання.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково: з погашення процентів щомісячно за попередній місяць, з погашення кредиту - в повному обсязі не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Виходячи з того, що строком повернення кредиту є січень 2009 року, перебіг позовної давності за вимогами по сплаті процентів, з урахуванням умов укладеного між сторонами кредитного договору, почався з лютого 2009 року. Звернувшись до суду із даними вимогами лише у червні 2018 року, Банк пропустив визначений статтею 257 ЦК України позовну давність. Причин її пропуску, які б можна було вважати поважними, ПАТ КБ «ПриватБанк» не назвав.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем були здійснені дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, оскільки відповідачем згідно розрахунку заборгованості 02 серпня 2015 року була сплачена сума у розмірі 98 гривень 51 копійок, а тому позовна давність була перервана і її перебіг почався заново, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, у кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу (правовий висновок, зроблений Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як убачається з розрахунку заборгованості, 02 серпня 2015 року на рахунок відповідача була зарахована сума у розмірі 98 гривень 51 копійок. Але, згідно виписки про рух коштів за рахунком в цей день, відбулося автоматичне погашення самим Банком простроченої заборгованості з карти № 51**27 (а.с.41).

Ніяких доказів того, що даний платіж був зроблений особисто відповідачем або з його згоди іншою особою - суду надано не було. За таких, обставин посилання позивача в апеляційній скарзі тільки на наданий банком розрахунок заборгованості, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежу від 02 серпня 2015 року особисто відповідачем, не може бути достатньою підставою для висновку про визнання ним боргу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на п. 4.3 Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків клієнта у рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, а також те, що клієнт доручає банку здійснювати списання з поточних та інших рахунків, а також фактичне автоматичне списання з карти № 51**27 грошових коштів та зарахування їх на картку, відкриту для користування кредитними коштами за вказаним договором, тільки підтверджує той факт, що відповідач особисто не вчиняв даного платежу, тому таке списання коштів з однієї картки та зарахування на іншу хоч і є правомірним, проте не є достатньою підставою для висновку про визнання відповідачем боргу.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення і направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Таким чином, розглядаючи справу виключно в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року