Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 639/8212/16-ц

провадження № 61-15826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - державне підприємство «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року у складі судді: Труханович В. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала в трудових відносинах з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» з 08 липня 1967 року. У останні роки роботи на цьому підприємстві вона зіткнулася з фактами систематичного не виконання вимог статті 115 КЗпП про виплату заробітної плати, не виконанням вимог Закону України «Про оплату праці» та не виконанням умов колективного та трудового договору. У зв'язку з чим була вимушена 17 травня 2010 року звільнитися на підставі частини третьої статті 38 КЗпП.

На думку позивача її звільнення було проведено з грубими порушеннями чинного законодавства України. В порушення вимог КЗпП кінцевий розрахунок з нею не було проведено до цього часу. Також позивач посилалася на те, ще під час роботи на підприємстві вона вимушена була звернутися до суду про стягнення заборгованості з заробітної плати в судовому порядку.

09 листопада 2016 року з нею було проведено остаточний розрахунок та виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 6 538,01 грн.

У зв'язку з тим, що вона була звільнена 17 травня 2010 року, а фактичний розрахунок з нею проведено 09 листопада 2016 року, то позивач вважала, що сума, яка підлягає виплаті станом на 09 листопада 2016 року має становити 124 444,32 грн, у зв'язку з чим вона і вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 20 600,58 грн та на користь держави судовий збір у сумі 1 378,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, який був встановлений після звільнення позивача з роботи, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 частково з урахуванням кількості робочих днів за період з 17 травня 2010 року по 09 листопада 2016 року, час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), яким передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. При цьому середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подали касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року, в якій просять скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при визначенні кількості днів неправильно застосували Порядок обчислення середньої заробітної плати, оскільки нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 повинно здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з загальної кількості робочих днів, а не з встановленого графіку роботи підприємства. Вказує, що суди помилково застосували до спірних відносин статті 235, 236 КЗпП, замість статті 117 КЗпП, і безпідставно послалися на висновок Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2017 року ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» надало заперечення на касаційну скаргу, в якій просить відхилити касаційну скаргу, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю вимог касаційної скарги, оскільки при обчисленні сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці враховується графік роботи підприємства, установи, організації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 працювала в ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» з 08 липня 1967 року по 17 травня 2010 року. Наказом № 200к від 17 травня 2010 року була звільнена за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем умов колективного та трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП.

Суди встановили, що відповідач при звільненні ОСОБА_2 не провів з нею розрахунку у день звільнення. Заборгованість по виплаті заробітної плати не було сплачено до 09 листопада 2016 року. Таким чином, час затримки належних ОСОБА_2 сум, як звільненому 17 травня 2010 року працівнику, складає період з 17 травня 2010 року по 09 листопада 2016 року (включно).

Суди встановили, що згідно довідки ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» від 22 вересня 2015 року № 014-694 станом на 15 вересня 2015 року заборгованість із заробітної плати становила 6 538,01 грн. Відповідно до довідки № 014-698 від 22 вересня 2015 року, виданої ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка», середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 76,44 грн.

При частковому задоволенні позову суди зробили висновок, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, який був встановлений після звільнення позивача з роботи.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Суди встановили, що останні два календарні місяці роботи позивача з 17 березня 2010 року по 17 травня 2010 року. Відповідно до наказу ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» № 84з від 02 березня 2010 року на підприємстві було встановлено простій з 03 березня 2010 року по 05 квітня 2010 року включно. Згідно наказу ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» від 08 квітня 2010 року №127з на підприємстві встановлено простій з 09 квітня 2010 року по 10 травня 2010 року включно. З 13 травня 2010 року по 31 грудня 2010 року встановлено 32-годинний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер, на підставі наказу ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 12 травня 2010 року №169з.

Суди встановили, що із вказаними наказами позивач була ознайомлена, і дійсно такий графік роботи на підприємстві існував.

Суди встановили, що згідно графіками роботи ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» у квітні 2010 року було 3 робочі дні, у травні - 4 робочі дні. Сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці роботи згідно з графіком роботи підприємства складає 7 робочих днів. Середньомісячне число робочих днів складає 3,5 робочі дні (3 робочих днів за квітень 2010 року + 4 робочі дні за травень 2011 року / на 2).

Суди встановили, що оскільки позивач ОСОБА_2 була звільнена з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» 17 травня 2010 року, то кількість робочих днів у 2010 році склала 24,5 робочих днів (7 місяців х на 3,5 робочих днів); у 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 роках - 210 робочих днів (42 робочих дня на рік) (12 місяців х на 3,5 робочих днів); у 2016 році - 35 робочих днів (10 місяців х на 3,5 робочих днів). Загальна сума робочих днів за період з 17 травня 2010 року по 09 листопада 2016 року становить 269,5 днів. Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 20 600,58 грн (76,44 грн. х 269,5 робочих днів).

Встановивши, що сумарне число робочих днів за період з 17 травня 2010 року по 09 листопада 2016 року згідно з графіками роботи підприємства становить 269,5 днів, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило