Номер провадження: 22-ц/785/5199/18
Номер справи місцевого суду: 495/518/18
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2018 року, ухваленого суддею Заверюхою В.О.,

встановив:

25.01.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом та просив виселити відповідача ОСОБА_3 з належного позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.1997 року житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свій позов тим, що він знаходився з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 08.12.1980 року, який 30.11.2017 року було розірвано. В утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків, крім того, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, але у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 постійно проживає в спірному будинку, позивач не має можливості найняти сторонню людину для здійснення необхідного догляду. Позивач вважав, що оскільки договір найму між ним і відповідачем не укладався та у спірному будинку вона не зареєстрована, ОСОБА_3 займає приміщення самоправно, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального, неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що між сторонами договір найму не укладався, відповідач в зазначеному будинку не зареєстрована, займає приміщення самоправно, хоча має інше житло за місцем своєї реєстрації. Крім того зазначав, що відповідачем не надано належних доказів понесених нею витрат на утримання будинку та судом були враховані неналежні докази, які надала суду відповідач, а саме довідка за №497 від 12.02.2018 року, яка нібито надана виконавчим комітетом Мологівської сільської ради про те, що ОСОБА_3 проживає з 1980 року у спільному житловому будинку, яка, на думку апелянта є сфальшованою, та довідка ФОП ОСОБА_4, яка засвідчує, що ОСОБА_5 є абонентом мережі водопостачання за адресою спірного будинку. Крім того зазначає, що він є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, відповідач своєю присутністю в будинку перешкоджає йому найняти сторонню людину для здійснення потрібного догляду. Також ОСОБА_2 звертає увагу на те, що після ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_3 добровільно звільняти приміщення не бажає і вважає його своїм та таким чином створює перешкоди йому в користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 08.12.1980 року (а.с. 17). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.11.2017 року по справі №495/4982/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с.18).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на ч. 1 ст. 24 КпШС України, норми якого були чинними на час набуття ним права власності на спірний житловий будинок, та на п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, відповідно до яких майно, яке одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар або в порядку спадкування є власністю кожного з них, а тому на даний час, оскільки шлюб між сторонами розрізано, відповідач проживає у будинку без правових підстав.

Крім того, позивач посилався на порушення відповідачем його права власності, а саме права на користування належним йому нерухомим майном, зазначаючи при цьому, що в утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає йому значних матеріальних збитків, крім того, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, але у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 постійно проживає в спірному будинку, позивач не має можливості найняти сторонню людину для здійснення необхідного догляду.

Суд вважав, що при таких обставинах спірні правовідносини регулюються, окрім норм ЦК України, на застосуванні яких наполягає позивач, ще і нормами ЖК Української СРСР, адже спірні правовідносини, виникають також і з підстав постійного проживання ОСОБА_3 у житловому будинку, що належить на праві приватної власності позивачу.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які

проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, відповідач цілком правомірно набула право на проживання у спірному нерухомому майні, оскільки вона є колишнім членом сім'ї позивача, яка постійно проживала у будинку як член сім'ї власника та була вселена за його згодою, тому відповідно до вимог ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України має право на користування житлом на рівні з власником будинку, і саме з цього моменту, на думку суду, між сторонами, виникли житлові правовідносини, які врегульовані нормами ЖК Української СРСР.

Таким чином, районний суд дійшов висновку, що питання про виселення відповідача з житлового будинку, належного відповідачу на праві приватної власності, без надання їй іншого житлового приміщення врегульоване саме ст.ст.157, 116 ЖК України, які не можна не застосовувати при розгляді цієї категорії справа.

В судовому засіданні також встановлено, що позивач зверталася до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою щодо колишньої дружини ОСОБА_3 Як вбачається з повідомлення начальника Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 28.12.2017 року №42/27407, за фактом звернення ОСОБА_2 проведено перевірку, в ході якої встановлено, що ознак кримінального правопорушення не виявлено, у зв'язку з чим ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до суду, оскільки правовідносини, які склалися, мають цивільно-правовий характер (а.с. 19).

Крім того суд не прийняв до уваги доводи позивача стосовно того, що в утриманні будинку відповідач участі не приймає, чим завдає йому значних матеріальних збитків, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, відповідно до довідки від 15.02.2018 року ФОП ОСОБА_4, яка міститься в матеріалах справи, останній засвідчує про те, що ОСОБА_3 є абонентом мережі водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 та з 2006 року та по теперішній час особисто оплачує послуги водопостачання у повному обсязі (а.с.33).

Крім того, як вбачається з виписок по витратам з карткового рахунку ОСОБА_3 в ПАТ «ПриватБанк», відповідач вносить плату за користування електроенергією та інші комунальні послуги (а.с. 38).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції, дійшов висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача із спірного будинку відсутні, адже виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення є крайньою мірою, саме з урахуванням викладених обставин, суд дійшов до висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що між сторонами договір найму не укладався, відповідач в зазначеному будинку не зареєстрована, займає приміщення самоправно, оскільки таке твердження спростовується правильно встановленими судом першої інстанції обставинами, а саме тим, що відповідач вселилась як член сім'ї власника житла.

Колегія також відхиляє твердження апелянта стосовно врахування судом неналежних доказів, які надала суду відповідач, а саме довідка за №497 від 12.02.2018 року, яка надана виконавчим комітетом Мологівської сільської ради про те, що ОСОБА_3 проживає з 1980 року у спільному житловому будинку, та довідка ФОП ОСОБА_4, яка засвідчує, що ОСОБА_5 є абонентом мережі водопостачання за адресою спірного будинку, оскільки на спростування вказаних документів ОСОБА_2 не подав жодного доказу, як в суд першої так і апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що він є інвалідом другої групи, потребує постійного догляду, не може бути підставою для порушення житлових прав відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність у відповідача реєстрації в іншому житлі, оскільки при вирішені даної справи ці обставини не мають правового значення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.10.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева