Єдиний унікальний номер 219/3016/17 Номер провадження 22-ц/775/137/2018

Єдиний унікальний номер 219/3016/17 Головуючий у 1 інстанції Дубовик Р.Є.
Номер провадження 22-ц/775/137/2018 Суддя-доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Глушко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 219/3016/17 за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Яна Сергіївна, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченко Євген Михайлович, орган опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області, Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року, ухвалене в приміщенні суду в місті Бахмуті Донецької області об 11-57 годині, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що з 2 вересня 2000 року по 29 квітня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який проживає з матір`ю. Відповідачу на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , в якій вони були зареєстровані. В теперішній час вона проходить службу в Одеській області, де і проживає разом з сином. В квітні 2016 року до нього звернулась відповідач з проханням дати згоду на зняття з реєстрації сина, оскільки бажала продати квартири та придбати нову за місцем фактичного проживання. Але в подальшому стало відомо, що квартира була подарована матері відповідача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає договір дарування таким, що порушує права дитини на підставі ст.17 Закону «Про охорону дитинства», ст.176 СК України, ст.215, 224 ЦК України та просив визнати його недійсним.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи : приватні нотаріуси Бахмутського нотаріального округу Бойко Я.С., ОСОБА_6 , відділ опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації, Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного меж ОСОБА_7 від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посвідченого 26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С., зареєстрованого в реєстрі за № 592, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просив скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи суд дійшов помилкового висновку про те, що малолітній ОСОБА_2 не мав права власності та права користування квартирою, тому його майнові права не порушені; суд не звернув уваги, що оспорений договір укладений з порушенням ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» - в договорі зазначено про відсутність дітей, що мають право на користування квартирою, що не відповідає дійсності, договір укладено без дозволу органу опіки та піклування.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином під особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Позивач ОСОБА_1 надав суду клопотання про перенесення судового засідання, оскільки не може з`явитись до суду в зв`язку з розпорядженням командира військової частини, документи, які підтверджують поважність причин неявки не додано.

Відповідно до ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

На підставі ч.2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

В судове засідання, призначене апеляційним судом на 26 грудня 2017 року позивач не з`явився, заявив клопотання про перенесення розгляду справи, яке було задоволено, розгляд справи відкладено на 11 січня 2018 року.

Отже, апеляційний суд вважає, що повторне заявлення клопотання про відкладення розгляду справи спрямоване на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, тому є зловживанням процесуальними правами та не підлягає задоволенню. Розгляд справи належить проводити у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 3 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що 26 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_2 не мав та не має майнових прав (власності або користування) на спірну квартиру, тому не вбачається порушення його майнових прав внаслідок укладення договору дарування, оскільки правочин не суперечить правам та інтересам дитини і не потребує обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування для його вчинення.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки сторін щодо надання документів про права дітей на житло, при укладенні оспорюваного договору;

3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другоїчетвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2016 року між ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (арк..спр.9).

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

На підставі п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що спірний договір дарування укладений з порушенням вимог закону, тобто не відповідає вимогам ст.203, 215 ЦК України правочин укладений без дозволу органів опіки та піклування, суперечить правам та інтересам неповнолітньої дитини, яка мала право користування спірною квартирою (арк..спр.2-3).

Дійсно, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, ч. 6 правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З матеріалів справи вбачається, що до укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , вона належала на праві власності відповідачу ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 3 травня 1997 року (арк..спр.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_11 (арк..спр.4), який до 11 квітня 2016 року був зареєстрований в спірній квартирі (арк..спр.13), а з 16 листопада 2016 року зареєстрований в АДРЕСА_2 (арк..спр.5).

Отже, на час укладення спірного договору дарування 26 квітня 2016 року неповнолітній ОСОБА_2 не мав ані права власності, ані права користування квартирою, тому доводи апеляційної скарги про порушення судом положень ч.2 ст.59 СК України - при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним, ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" - та ст.12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" - необґрунтовані.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст.233 ЦК України не має правового значення, оскільки на підставі ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, ч. 6 - в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції така підстава позову, як ст.233 ЦК України позивачем не зазначалась, докази з цього приводу не подавались, судом першої інстанції такі позовні вимоги не розглядались.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: