Постанова

Іменем України

3 січня 2018 року

м. Київ

справа № 331/2814/16-ц

провадження № 61-1114св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 1 вересня 2016 року у складі суддів: Бондаря М. С., Спас О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» (далі - ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект») про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 3 вересня 2015 року вона працювала у відповідача на посаді економіста з фінансової роботи 1 категорії. 20 листопада 2015 року вона звільнилася з роботи за власним бажанням, однак при звільненні їй не була виплачена заробітна плата за листопад 2015 року у розмірі 1 358 грн 17 коп. Крім того, їй не була виплачена заробітна плата за вересень-жовтень 2015 року, до виплати якої відповідач був зобов'язаний судовими наказами, виданими Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд: стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 358 грн 17 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 450 грн 69 коп. та інфляційні втрати у розмірі 119 грн 35 коп. Також позивач просила відшкодувати їй завдану моральну шкоду у розмірі 6 тис. грн, вказуючи на те, що має на утриманні неповнолітню дитину, але у зв'язку з систематичною невиплатою заробітної плати не могла забезпечувати їй належного існування та у зв'язку з постійним хвилюванням, накопиченням фінансових проблем перебувала у стані постійного стресу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати немає, оскільки органами Державної виконавчої служби було накладено арешт на всі кошти, майно і рахунки підприємства, що виключає застосування статті 117 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 1 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Стягнуто з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8 450 грн 69 коп. без урахування обов'язкових платежів та податків, справляння яких покладено на відповідача, невиплачену заробітну плату за листопад 2015 року у розмірі 1 358 грн 17 коп. та 300 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги ОСОБА_4 є законними і обґрунтованими, а тому суд стягнув невиплачену заробітну плату за листопад 2015 року і середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки накладення арешту на кошти і майно відповідача не звільняє його від відповідальності встановленої статтею 117 КЗпП України. Крім того, суд вважав, що вказаними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з накладенням арешту на майно і кошти підприємства, останнє не мало змоги своєчасно та у повному обсязі забезпечити виконання своїх зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам і звільненим особам, у тому числі позивачу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошову виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, встановивши, що позивачу при звільненні не була виплачена заробітна плата за листопад 2015 року у розмірі 1 358 грн 17 коп., апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення цих коштів з відповідача.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця у зв'язку з накладенням органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а тому апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 21 листопада 2015 року по 31 березня 2016 року у розмірі 8 450 грн 69 коп. При цьому розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, правильно визначивши середньоденний заробіток.

Крім того, встановивши, що несвоєчасна виплата заробітної плати призвела до моральних страждань позивача та вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя, апеляційний суд на підставі положень статті 237-1 КЗпП України дійшов правильного висновку про відшкодування завданої їй моральної шкоди, визначивши розмір шкоди згідно з вимогами розумності та справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк