Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 310/11180/15-ц

провадження № 61-8761св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року у складі судді Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 15 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6261372, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 30 тис. доларів США під 12,99 % річних на строк до 15 вересня 2027 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором станом на 03 грудня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 29 492,02 доларів США. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 6878915, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «ПУМБ» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за вищевказаними договорами у розмірі 29 492,02 доларів США та понесені судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року у складі судді Черткової Н. І. позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2008 року № 6261372 та договором поруки від 15 вересня 2008 року № 6878915 у розмірі 29 492,02 доларів США, яка складається із заборгованості за сумою кредиту - 26 422,04 доларів США та заборгованості за непогашеними процентами за користування кредитом - 3 069,98 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У липні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року, в якій просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року продовжено заявнику строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року постановлено вважати неподаною та повернути заявнику з підстав, передбачених частиною другою статті 121, статтею 297 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з невиконанням особою, яка подала апеляційну скаргу, вимог ухвали суду щодо сплати судового збору за подання цієї скарги.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що особою, яка подала скаргу, не сплачено судовий збір за її подання у встановленому законом порядку.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року, а справу направити на розгляд до цього ж суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що Законом України «Про судовий збір» для фізичних осіб визначено максимальний розмір сплати судового збору, який не може перевищувати п'яти розмірів мінімальної заробітної плати. Тому за подання апеляційної скарги підлягає сплаті судовий збір у розмірі 110 % від ставки максимального розміру судового збору, встановленого для фізичних осіб, а не від сплаченого банком як юридичною особою розміру судового збору за подання позовної заяви. Отже, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що заявнику слід було сплатити судовий збір у сумі 11 507 грн 85 коп. (10 461 грн69 коп. х 110 %), оскільки його розмір мав становити 7 975 грн (1 450 грн х 5 х 110 %).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року справу № 310/11180/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 295 ЦПК України 2004 року.

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу (залишення заяви без руху та повернення заяви у разі неусунення її недоліків у встановлений судом строк).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктом 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час подання позовної заяви) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, а позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Встановлено, що у грудні 2015 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 29 492,02 доларів США, що станом на час подання позовної заяви було еквівалентно 1 046 169 грн. За подання позовної заяви банком сплачено судовий збір у розмірі 10 461 грн 69 коп.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та надаючи строк для усунення недоліків, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що заявник мав сплатити судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, сплаченої банком при поданні позовної заяви (з урахуванням різниці між сумою судового збору, яка мала бути сплачена за подання апеляційної скарги, та сумою, сплаченою заявником у розмірі 500 грн), тобто 11 007 грн 85 коп. (10 461 грн 69 коп. х 110 % - 500 грн).

Встановивши, що при поданні апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не сплатив судовий збір у розмірі, визначеному підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) суддя апеляційного суду обґрунтовано визнав апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику.

Визнаючи неподаною апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та повертаючи її, апеляційний суд діяв відповідно до норм цивільного процесуального законодавства України, в межах наданих йому повноважень.

З огляду на це безпідставними є доводи заявника про те, що за подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 110 % від ставки максимального розміру судового збору, встановлено для фізичних осіб, а не від сплаченого банком як юридичною особою розміру судового збору за подання позовної заяви.

Доводи касаційної інстанції про те, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права та помилково повернув апеляційну скаргу, є безпідставними, оскільки представник заявника не виконав вимоги ухвали суду від 25 липня 2016 року та не сплатив судовий збір у визначеному законом розмірі, що відповідно до вимог частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року є підставою для визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення.

При цьому повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (стаття 121 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик