Провадження № 22-ц/780/2875/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 1 14.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після смерті якої єдиним спадкоємцем належного померлій майна була ОСОБА_3

На момент смерті ОСОБА_4 до складу спадкового майна входив приватний будинок загальною площею 56 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У визначений законом термін ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у зв'язку з відсутністю всіх необхідних документів вона так і не оформила спадщину. На початку 2000 року ОСОБА_3 виїхала до Російської Федерації на заробіток і до сьогоднішнього дня знаходиться там.

Так позивачка зазначала, що мала дружні стосунки з відповідачкою та між ними була досягнута домовленість, що після оформлення права власності на вказаний будинок відповідачка продасть їй цей будинок.

Також зазначала, що вона неодноразово намагалася вирішити питання з відповідачкою щодо спонукання її до оформлення спадщини та укладення з нею договору купівлі-продажу, але марно.

Починаючи від 2005 року відповідачка перестала спілкуватися з позивачкою та відповідно не вчиняла жодних дій для оформлення спадщини.

Позивачка фактично протягом 16 років утримує та обслуговує будинок, але не має права ним розпоряджатися. Вона самостійно здійснює оплату комунальних послуг, утримує будинок в придатному для проживання стані, здійснює необхідні поточні ремонти, а також здійснює всі витрати, необхідні для обслуговування будинку.

Тому позивачка просила суд визнати за набувальною давністю право власності за нею (ОСОБА_2) на будинок АДРЕСА_1, що належав на підставі свідоцтва від 29 липня 1971 року ОСОБА_4

Заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано за набувальною давністю право власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1, що належав на підставі свідоцтва від 29 липня 1971 року ОСОБА_4

В апеляційній скарзі Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після смерті якої єдиним спадкоємцем належного їй майна була ОСОБА_3

На момент смерті ОСОБА_4 до складу спадкового майна входив приватний будинок загальною площею 56 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У визначений законом термін ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у зв'язку з відсутністю всіх необхідних документів вона так і не оформила спадщину.

На початку 2000 року ОСОБА_3 виїхала до Російської Федерації на заробіток, де і перебуває.

Позивачка вказувала, що вона 16 років відкрито та добросовісно володіє будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Територіальна громада в особі Боярської міської ради не зверталася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою в порядку, визначеному статтею 1277 ЦК України.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до приписів ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом ч.ч.1 та 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також роз'яснень, які містяться у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові від 07 лютого 2014 року №5 «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке : - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Тобто із вищевикладеного випливає, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ст.ст.57 та 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За встановлених обставин справи та вимог закону, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави, передбачені ст.344 ЦК України, для визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Відповідно до тверджень позивачки відповідачка ОСОБА_3, звернулася до неї з проханням утримувати та обслуговувати будинок, який є предметом спору.

Крім того, позивачка стверджує, що між нею та відповідачкою була домовленість про продаж вказаного будинку після належного оформлення права власності за відповідачкою.

Таким чином, позивачка підтверджує той факт, що їй достеменно відомо про володіння чужим майном.

За ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику його було відмовлено.

Пунктом 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справа від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав", роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦЮ. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК).

Таким чином, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Відповідно до ст.344 ЦК України позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Позивачці було відомо про те, що вказаний будинок є чужим спадковим майном.

Отже, посилання суду під час ухвалення оскаржуваного заочного рішення були помилковими, оскільки підстави для застосування ст.344 ЦК України відсутні і за наявних обставин не можна вважати, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном, а також не знала, що володіє чужим майном.

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України від 01.07.2014 року судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ, Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п.п.9, 13: у Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Суд ухвалюючи заочне рішення послався на те, що у разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади та на ті обставини, що територіальна громада в особі Боярської міською ради не скористалася своїм правом на визнання спадщини відумерлою в порядку ст.1277 ЦК України на житловий будинок №81 по вулиці Вокзальній в місті Боярка.

Статтею 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Пунктом 2 ст.1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з моменту відкриття спадщини.

Проте, відповідно до матеріалів справи, Боярська міська рада про існування спадщини після померлої, а саме, будинку №51 по вулиці Вокзальній в місті Боярка, дізналася з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київськой області від 20 червня 2017 року.

Відповідачем було заявлено про факт подання заяви про визнання спадщини відумерлою на будинок 81 по вулиці Вокзальній в місті Боярка.

Отже, посилання в рішенні суду на той факт, що однією з підстав під час ухвалення заочного рішення було те, що Боярська міська рада не зверталася до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою є помилковим та таким, що суперечить нормам Закону.

Крім того, під час постановлення заочного рішення судом не дотримані вимоги п.4 ст.223 ЦПК України, так як відповідач не з'явився в судове засідання вперше.

Отже, посилання в рішенні суду на той факт, що однією з підстав під час ухвалення заочного рішення було те, що Боярська міська рада не зверталася до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою є помилковим та таким, що суперечить нормам Закону.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає необхідним відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: