АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/1033/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/45050/15-ц

11 січня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Пікуль А.А.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Литвинової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк ЮліяКостянтинівна про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки і поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

26 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлія Костянтинівна, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: встановити факт її проживання зі ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу з 2005 року; визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 та земельну ділянку, на якій він розташований, спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6; визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, укладені 15 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; провести поділ спільного майна подружжя в натурі, виділивши у власність ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та виділити у власність ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, і земельну ділянку, на якій він розташований.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що до офіційної реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 в 2009 році, вони проживали однією сім'єю з 2005 року, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права і обов'язки подружжя, що можуть підтвердити свідки. З огляду на зазначене, набутий в 2006 році і зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 і земельна ділянка, на якій він розташований, мають статус спільного майна подружжя і належать їй та відповідачу в рівних частках. Так як вона не надавала згоди на дарування вищезазначеного нерухомого майна ОСОБА_7, укладені між відповідачами договори дарування будинку і ділянки підлягають визнанню недійними в силу положень ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України. Зазначила, що дійти згоди з колишнім чоловіком щодо поділу спільного майна вона не може, що зумовило необхідність подання даного позову про поділ майна подружжя в натурі шляхом виділення їй у власність придбаної в період офіційного шлюбу квартири, а ОСОБА_6 - набутого в період фактичних шлюбних відносин житлового будинку і земельної ділянки.

ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_7 з зустрічним позовом, в якому частково визнав зустрічні позовної вимоги, з урахуванням чого просив: встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без шлюбу з 01 листопада 2007 року по 17 червня 2009 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на 0,21 частку в квартирі АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 0,79 частку в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з осені 2007 року проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю без шлюбу, а в 2009 році вони зареєстрували свої шлюбні відносини. Будинок за адресою: АДРЕСА_3 було придбано в 2006 році, тобто в період, коли позивач не перебував ні в зареєстрованому шлюбі, ні в фактичних шлюбних відносинах. Квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу, проте на її купівлю в значному обсязі були витрачені його особисті кошти, отримані ним як дарунок від своєї матері ОСОБА_7, яка, в свою чергу, їх отримала в позику від іншої особи. Так як на придбання квартири було спрямовано не лише кошти, які були спільними коштами подружжя, а й його особисті кошти, вважає, що його частка в праві власності на дану квартиру є більшою і становить 0,79 частин.

ОСОБА_7 також звернулася до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 з зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2519 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області та житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м., житловою площею 174,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вищезазначений будинок і земельна ділянка були отримані нею у власність на підставі договорів дарування, укладених в вересні 2015 року з ОСОБА_6. Право власності на це майно зареєстроване у встановленому законом порядку, проте, оскільки ОСОБА_2 оспорює дійсність договорів дарування вищевказаного будинку та ділянки і правомірність їх набуття у власність, вважає, що її право підлягає захисту в порядку ст. 392 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлія Костянтинівна про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки і поділ майна подружжя задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року по 17 червня 2009 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 21/100 частку у квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 79/100 частин у квартирі АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 0,2519 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області та житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м., житловою площею 174,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1247,34 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 6400,00 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 6890,00 грн..

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржене рішення ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та без належної оцінки наявних у справі доказів, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Вважає помилковим висновок суду про те, що купівля квартири АДРЕСА_1 частково відбулася за особисті кошти ОСОБА_6, так як вказана сума була подарована відповідачу вже після сплати останнього платежу за дане житло. Зазначив, що спірний будинок було введено в експлуатацію і зареєстровано на праві власності за ОСОБА_6 в 2015 році, а тому, оскільки в силу положень статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття в експлуатацію та державної реєстрації, суд безпідставно відмовив у визнанні будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, спільним майном подружжя та в їх поділі. Посилався на те, що при укладенні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_6 не було згоду ОСОБА_2 на вчинення такого правочину по відчуженню майна, на що суд першої інстанції не звернув уваги. Вважає, що недотримання в момент вчинення оспорюваних договорів положень ст. 369 ЦК України і ст. 65 СК України є підставою для визнання цих договорів недійними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та представник ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлія Костянтинівна в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, направила на адресу суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутності, щодо розгляду апеляційної скарги покладається на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 червня 2009 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що підтверджується повторно виданий свідоцтвом про шлюб НОМЕР_4 від 01 вересня 2015 року.

Також ОСОБА_6 визнається і не заперечується, що з ОСОБА_3 він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року.

23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» було укладено попередній договір № 68-2-2/10 купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 на погоджених в попередньому договорі умовах.

Попереднім договором було визначено, що ціна квартири становить 2 679 626,14 грн., що еквівалентно 338 010,00 доларів США. В забезпечення зобов'язання покупця з укладення основного договору останній повинен сплатити на користь продавця забезпечувальні платежі в наступних розмірах і порядку: в строк до 29 квітня 2010 року - 100 000,00 грн., в строк до 30 квітня 2010 року - 851 096,00 грн., в строк до 30 жовтня 2010 року - 277 403,00 грн., в строк до 30 грудня 2010 року - 277 403,00 грн., в строк до 08 квітня 2011 року - 1 173 153,40 грн..

Як вбачається з акту звірки взаєморозрахунків за договором № 68-2-2/10 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» за період з 23 квітня 2010 року по 31 грудня 2011 року, ОСОБА_3 було повністю сплачено вартість квартири, наступними платежами: 27 квітня 2010 року - в розмірі 100 000,00 грн., 14 травня 2010 року - в розмірі 851 106,74 грн., 07 жовтня 2010 року - в розмірі 554 806,00 грн., 10 листопада 2010 року - в розмірі 1 000 000,00 грн., 13 грудня 2010 року - в розмірі 173 153,40 грн., 17 січня 2011 року - в розмірі 560,00 грн..

04 серпня 2011 року між ОСОБА_3, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», як продавцем, було підписано договір купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого, покупець придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв.м., житловою площею 72,90 кв.м., за суму коштів- 2 679 626,14 грн..

04 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» підписано акт прийому - передачі квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

06 вересня 2011 року між ОСОБА_11, ОСОБА_7, як продавцями, з одного боку, та ОСОБА_12 як покупцем, з іншого боку, було укладено договір купівлі - продажу нежитлової будівлі, відповідно до умов якого, продавці відчужили належну їм в рівних частках нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2, літера «А», за ціною в розмірі 1 594 200,00 грн..

06 вересня 2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_11 надала ОСОБА_7 у позику 90 000,00 доларів США на один рік, з кінцевим строком повернення до 06 вересня 2012 року.

В пункті 2 договору позики від 06 вересня 2011 року було встановлено, що позикові кошти отримані позичальником в повному обсязі до підписання цього договору і його підписання підтверджує реальне отримання цих коштів.

07 вересня 2011 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 в якості подарунку 190 000,00 доларів США.

Рішенням Франківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, було визнано дійсним договір дарування грошових коштів в розмірі 190 000,00 доларів США, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Також встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 10 квітня 2006 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2519 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області.

30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська юридична компанія» було укладено договір № 01/06-ЮП про надання юридичних послуг, відповідно до яких Товариство зобов'язалося здійснювати юридичний супровід діяльності замовника по отриманню у власність житлового будинку і земельної ділянки в селі Жовтневе Бориспільського району Київської області, зокрема, забезпечити розробку і укладення: договору купівлі - продажу земельної ділянки, договору генерального підряду на виконання будівельно - монтажних робіт, договору купівлі - продажу проекту котеджу, договору про отримання послуг з обслуговування котеджу. Вартість юридичних послуг визначено в сумі 124 869,00 грн..

11 квітня 2006 року ОСОБА_6 сплачено вказану суму на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська юридична компанія».

30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та Будівельною корпорацією «Укрстальспецконструкція» було укладено договір № 01-06 генерального підряду на виконання будівельно - монтажних робіт, відповідно до умов якого, генпідрядник зобов'язався виконати за завданням замовника, з використанням своїх матеріалів, та здати йому в установлений строк індивідуальний житловий будинок (котедж) за проектом «Дім біля озера - 2», загальною площею 289,2 кв.м., за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Жовтневе.

Згідно протоколу погодження договірної ціни від 30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та Будівельною корпорацією «Укрстальспецконструкція», вартість обраного замовником об'єкта будівництва становить 2 053 486,65 грн., які підлягають сплаті наступним чином: початковий внесок в розмірі 1 054 532,01 грн. - до 10 квітня 2006 року, другий внесок в розмірі 749 215,98 грн. - до 06 вересня 2006 року, третій внесок в розмірі 249 738,66 грн. - не пізніше 10 календарних днів з дати підписання сторонами акту прийому - передачі закінчених робіт.

На виконання договору № 01-06 ОСОБА_6 було перераховано на рахунок Будівельної корпорації «Укрстальспецконструкція» наступні платежі: 11 квітня 2006 року - в розмірі 1 054 532,01 грн., 12 вересня 2006 року - в розмірі 249 215,98 грн. та 490 000,00 грн..

Додатково, 30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та будівельною корпорацією «Укрстальспецконструкція» було укладено договір купівлі - продажу проектної документації, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати покупцю комплект проектної документації для будівництва індивідуального жилого дому «Дім біля озера - 2», загальною площею 289,2 кв.м.. Загальна вартість проектної документації за договором склала 48 000,00 грн..

На виконання договору купівлі - продажу проектної документації ОСОБА_6 було перераховано на рахунок Будівельної корпорації «Укрстальспецконструкція» 48 000,00 грн..

Також, 30 березня 2006 року між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська юридична компанія» було укладено договір №01/06-ЄД, на надання та оплату послуг по утриманню Котеджного містечка «Заповідний - 1», відповідно до умов якого, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська юридична компанія» зобов'язалося забезпечувати нормальні умови функціонування та забезпечення життєдіяльності котеджного містечка.

На виконання договору №01/06-ЄД 11 квітня 2006 року ОСОБА_6 було сплачено 10 548,99 грн..

28 травня 2015 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на новостворений будинок за адресою: АДРЕСА_3 та зареєстрував своє право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

15 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлією Костянтинівною і зареєстрований в реєстрі за № 753, відповідно до умов якого, ОСОБА_7 було подаровано земельну ділянку площею 0,2519 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області.

Також, 15 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Юлією Костянтинівною і зареєстрований в реєстрі за № 750, відповідно до умов якого ОСОБА_7 було подаровано житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м., житловою площею 174,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано.

В подальшому, ОСОБА_3, у зв'язку з укладенням шлюбу, змінила прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3».

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, встановлюючи факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року по 17 червня 2009 року, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 21/100 частку у квартирі АДРЕСА_1 та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що переконливих доказів спільного проживання з відповідачем в період з 2005 року позивачем не було надано, а тому, так як ОСОБА_6 визнає факт спільного проживання з ОСОБА_2 лише з листопада 2007 року, дана вимога підлягає задоволенню частково. Оскільки спірний будинок та ділянка фактично були набуті відповідачем у власність до 2007 року, це майно не має статусу спільного майна подружжя і не підлягає поділу. Квартира АДРЕСА_1 придбана в період зареєстрованого шлюбу сторін та має статус спільного майна подружжя, проте, так як ОСОБА_6 було доведено, що на купівлю квартири ним частково витрачено кошти, які належали йому особисто, при поділі квартири його частка у спільному майні підлягає збільшенню пропорційно до суми витрачених особистих коштів.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року не оскаржують,а тому, виходячи з положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року та про відмову в задоволенні вимог про визнання земельної ділянки і будинку спільною власністю подружжя, визнання недійсними договорів дарування цього майна та його поділу, вважає цей висновок таким, що відповідає наданим суду та дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, який діяв на час вирішення спору судом, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За змістом ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, вирішуючи спір про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд повинен встановити факт спільного проживання сторін в певний період, спільний побут та взаємні права і обов'язки.

Стаття 60 ЦПК України, який діяв на дату розгляду справи та ухвалення рішення, передбачала, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України, який діяв на час розгляду справи судом та ухвалення рішення, встановлювала, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підлягали встановленню на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

ОСОБА_2 не було надано суду істотних та переконливих доказів на підтвердження того, що з ОСОБА_6 вона почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу саме з січня 2005 року, оскільки більшість допитаних в ході з'ясування вказаних обставин свідків переважно підтвердили наявність таких відносин між сторонами з кінця 2007 року, що визнається і не заперечується відповідачем, а тому колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 листопада 2007 року.

Стаття ст. 74 СК України передбачає, що у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, майно може вважатися таким, що належить особам на праві спільної сумісної власності, якщо воно набуто в період спільного проживання, в результаті спільної праці або за спільні грошові кошти.

Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції № 6-2253цс15, перевіряючи правовий режим спірного майна як такого, що може мати статус спільної сумісної власності, суди встановлюють факти придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства та побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання майна і джерела набуття (кошти, за які майно було набуте).

Так як наявними в матеріалах справи доказами, а саме: договором дарування земельної ділянки від 15 вересня 2015 року; договором генерального підряду на виконання будівельно - монтажних робіт від 30 березня 2006 року та меморіальними ордерами від 11 квітня 2006 року, 12 вересня 2006 року, 10 жовтня 2006 року; договором купівлі - продажу проектної документації від 30 березня 2006 року та меморіальним ордером від 11 квітня 2006 року; договором про надання юридичних послуг з забезпечення проведення будівництва та оформлення документів про право власності на індивідуальний житловий будинок (котедж) від 30 березня 2006 року та меморіальним ордером від 11 квітня 2006 року; договором на отримання та оплату послуг по утриманню котеджного містечка «Заповідний - 1» від 30 березня 2006 року та меморіальним ордером від 11 квітня 2006 року, достовірно підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,2519 га, яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області, була набута у власність ОСОБА_6 в квітні 2006 року, та в цьому ж році відповідачем замовлено і повністю оплачено будівництво котеджного будинку на цій ділянці, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вищезазначений будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які стали проживати однією сім'єю з листопада 2007 року, а тому позовні вимоги про поділ цього майна є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Так як будинок за адресою: АДРЕСА_3 та земельна ділянка, на якій він розташований, не мають статусу спільного майна подружжя, при укладенні спірних договорів дарування цього майна згода ОСОБА_2 не вимагалася, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивачки на положення ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України в обґрунтування недійсності договору дарування земельної ділянки від 15 вересня 2015 року та договору дарування житлового будинку від15 вересня 2015 року є безпідставними і позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визначився з початком спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так як в дійсності сторони почали проживати як сім'я на початку 2005 року, а не в кінці 2007 року, що можуть підтвердити свідки, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані судом першої інстанції в якості свідків покоївка відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_9., його водій ОСОБА_14 та товариш ОСОБА_15 суду повідомили, що з ОСОБА_2 відповідач почав постійно проживати разом, вести спільний побут, проводити разом дозвілля з кінця 2007 року. До цього часу вони разом не проживали, їх зустрічі носили періодичний характер, крім того, ОСОБА_6 в період до 2007 року мав стосунки з іншою жінкою.

Вищезазначені особи, допитані як свідки, за родом діяльності були обізнані з повсякденним життям відповідача, постійно контактували з ним, регулярно бували за місцем його проживання, з огляду на що можуть об"єктивно свідчити про обставини його життя.

Пояснення допитаної в якості свідка подруги ОСОБА_2 ОСОБА_10., яка показала суду, що на момент її знайомства з позивачкою в 2006 році остання вже проживала разом з ОСОБА_6, суперечать показам інших свідків, а тому, враховуючи, що цей свідок за характером своїх взаємовідносин з позивачем не може бути обізнана з усіма подробицями її особистого життя, так як не здійснювала постійного відвідування її місця проживання і не контактувала регулярно з її оточенням, а також враховуючи, що крім показів цього свідка жодних інших доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю з 2005 року надано не було, колегія суддів погоджується з оцінкою, що була надана показам ОСОБА_17 судом першої інстанції, а доводи скарги в цій частині вважає безпідставними.

Твердження апеляційної скарги про те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 та розташований на ній житловий будинок відносяться до спільного майна подружжя, так як будинок було введено в експлуатацію в 2015 році, тобто, в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, не грунтуються на встановоених обставинах справи та вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Як вбачається з досліджених судом доказів та не спростовано позивачем, ОСОБА_6 будівництво будинку фактично замовлено і повністю оплачено в 2006 році.

Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції № 6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто, речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

З огляду на зазначене, виходячи з сукупного аналізу положень статей 60, 69, 74 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України, варто дійти висновку, що новостворений об'єктбудівництва матиме статус спільного сумісного майна у тому разі, якщо він зведений під час проживання осіб однією сім'єю, за рахунок їх спільних коштів чи внаслідок спільної праці.

Так як в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по кінець 2007 року, безпідставними є твердження апелянта про те, що на оплату будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_3 були витрачені кошти, які є спільною власністю сторін.

За таких обставин, враховуючи, що будівництво спірного будинку було повністю оплачено за рахунок особистих коштів ОСОБА_6, в період коли він не перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_2, дане майно, яке до введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього з юридичної точки зору розцінювалося як сукупність будівельних матеріалів, не має статусу спільної сумісної власності сторін.

Та обставина, що державна реєстрація права власності на будинок відбулася в період офіційного шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не є правовою підставою вважати цей будинок спільною сумісною власністю подружжя, оскільки дане майно не може розумітися як таке, що набуте в період шлюбу в розумінні ст. 60 СК України, так як його фактичне створення як предмета матеріального світу відбулося до початку спільного проживання сторін за особисті кошти відповідача ОСОБА_6.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про відмову в задоволені вимог про поділ будинку і земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що спільна власність подружжя - квартира АДРЕСА_1, підлягає поділу шляхом визнання за позивачем 21/100 часток та за відповідачем 79/100 часток у праві власності, посилаючись на те, що на купівлю спірної квартири були витрачено особисті грошові кошти ОСОБА_6 в розмірі 1 554 806,00 грн., з огляду на що його частка підлягає пропорційному збільшенню.

Так, з матеріалів справи встановлено і не заперечується сторонами, що оплата за спірну квартиру в сукупному розмірі 2 679 626,14 грн. здійснювалася окремими платежами, в період з квітня 2010 року по січень 2011 року. Останній платіж було здійснено 17 січня 2011 року.

В обґрунтування своїх доводів про те, що частина цих коштів в розмірі 1 554 806,00 грн. належала йому особисто, ОСОБА_6 посилався на те, що вказані грошові кошти він отримав від своєї матері, яка, в свою чергу, позичила їх в подруги на ім'я ОСОБА_18, маючи намір повернути після продажу належної їй на праві власності нежитлової будівлі.

Наявними в матеріалах справи доказами дійсно підтверджується, що 06 вересня 2011 року мати відповідача ОСОБА_7 продала належне їй та ОСОБА_11 в рівних частках нежитлове приміщення за 1 594 200 грн. (еквівалентно за курсом НБУ на дату укладення договору 200 000 доларів США), в цей же день позичила у ОСОБА_11 90 000,00 доларів США, а на наступний день подарувала отримані в сукупності 190 000,00 доларів США синові ОСОБА_6.

Проте, вказані правочини були здійснені вже після внесення останнього платежу в рахунок оплати квартири АДРЕСА_1.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_7 грошових коштів в розмірі 200 000,00 доларів США в борг від громадянки ОСОБА_18 в період з квітня 2010 року по січень 2011 року, тобто, в період погашення платежів в рахунок оплати вартості спірної квартири, матеріали справи не містять.

Покази відповідача ОСОБА_6, допитаного судом першої інстанції в якості свідка, не можуть розцінюватися як підтвердження дійсного отримання ним від матері коштів в розмірі 1 554 806,00 грн. в період до січня 2011 року, тобто, до повного виконання зобов'язань за попереднім договором № 68-2-2/10 купівлі - продажу квартири від 23 квітня 2010 року, враховуючи його зацікавленість у встановленні вказаних обставин. Крім того, відповідно до вимог ст. 1047, 1051 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Суд першої інстанції на відсутність в матеріалах справи достовірних та належних доказів того, що ОСОБА_7 дійсно отримала в позику від ОСОБА_18 грошові кошти та передала їх ОСОБА_6 для оплати внесків за квартиру уваги не звернув, факт дарування відповідачу 190 000,00 доларів США вже після внесення останнього внеску на оплату вартості квартири не врахував, в зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про доведеність того, що витрачені на купівлі спірної квартири 1 554 806,00 грн. належали особисто ОСОБА_6.

За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. (стаття 368 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

Досліджений в судовому засіданні доказами підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 була придбана в період перебування ОСОБА_6 і ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, а тому, в силу положень ст. 60 СК України, має статус спільного майна подружжя.

ОСОБА_6, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надав суду належних і допустимих доказів того, що ця квартира частково була придбана за кошти, що належали йому особисто, оскільки ці доводи ґрунтуються виключно на особистих поясненнях відповідача .

За таких обставин, за правилом ст. 70 СК України, дана квартира, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між сторонами в рівних частках, по 1/2 частці у власність кожному.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 є частково обґрунтованими, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню в цій частині із ухваленням нового рішення про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та, в порядку поділу майна подружжя, визнання за ОСОБА_2 права власності на власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Крім цього, враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було скасовано в частині та ухвалено в цій частині нове рішення, вирішенню також підлягає питання щодо перерозподілу відшкодування судових витрат.

Так, згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 30 390,40 грн.: 4134,00 грн. - при поданні позову; 6890,00 грн. - при поданні позовної заяви про збільшення позовних вимог; 19 366,40 - при поданні апеляційної скарги.

ОСОБА_6, при поданні зустрічної позовної заяви, було сплачено 6890,00 грн..

За результатами розгляду справи одну позовну вимогу ОСОБА_2, пред'явлену до ОСОБА_6, було задоволено повністю і одну частково, а в задоволенні чотирьох позовних вимог, в тому числі, двох позовних вимог до ОСОБА_7, відмовлено.

Єдину самостійну позовну вимогу ОСОБА_6, а саме про збільшення його частки при поділі майна подружжя та визнання за ним права власності на 79/100 часток квартири, задоволено частково.

Виходячи з принципу пропорційності відшкодування судового збору розміру задоволених позовних вимог, сплачений ОСОБА_2 судовий збір підлягає відшкодуванню частково, за рахунок відповідача ОСОБА_6, в розмірі 7597,6 грн..

Сплачений ОСОБА_6 збір підлягає відшкодуванню пропорційно задоволеній частині позовних вимог - в розмірі 4360,70 грн., шляхом стягнення з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2.

Частина 10 ст. 141 ЦПК України передбачає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на таке, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, сплачений ОСОБА_6 та ОСОБА_2 судовий збір підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 різниці між визначеними судом сумами судового збору, а саме - 3236,91 грн. (7597,6 грн. - 4360,70 грн.).

Оскільки судом апеляційної інстанції змінюється розподіл судових витрат, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в частині стягнення відшкодування судового збору на користь ОСОБА_2 в розмірі 1247,34 грн. та на користь ОСОБА_6 в розмірі 6400,00 грн. підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 3236,91 грн..

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 141,367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та позовних вимог ОСОБА_6 про поділ квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ квартири АДРЕСА_1 - задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ квартири АДРЕСА_1 - задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв.м., житловою площею 72,90 кв.м..

Визнати за ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 118,60 кв.м., житловою площею 72,90 кв.м..

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 1247,34 грн. та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судового збору в розмірі 6400,00 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 3236,91 грн..

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: