Справа № 152/17/17
Провадження № 22-ц/772/1328/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 рокуСправа № 152/17/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря судового засідання- Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 цивільну справу № 152/17/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Войнаровського І.В. у приміщенні суду, повний текст якого складений 20 квітня 2018 року,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, мотивуючи вимоги тим, що з 21 листопада 1986 року він перебуває у шлюбі з відповідачем. Під час спільного проживання за спільні кошти вони побудували житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 технічну документацію на який оформлено на відповідача, придбали меблі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку, мають в господарстві корову, свиней та курей.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не бажає у добровільному порядку поділити спільне майно, ОСОБА_3, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив:

-визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок «А», веранду «а», ганок «а1», підвал «А1», вхід в підвал «а2», літню кухню з господарськими прибудовами «Б», прибудови «б», прибудови до літньої кухні «В», веранду «в», огорожу «1-3», загальною вартістю 248 579 грн, які знаходяться по АДРЕСА_1

-виділити йому ? частки (46/100 частин) приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_1 а саме: житлову кімнату «1-3», площею 24,8 м2, житлову кімнату «1-4», площею 18,42 м2, коридор «1-5», площею 9,06 м2, всього по будинку приміщень загальною площею 52,28 м2, в тому числі житловою площею 43,22 м2, підвал «А1», вхід в підвал «а2», прибудову до літньої кухні «В», веранду «в»; у спільне сумісне користування 1/2 огорожі «1», хвіртки «2», воріт «3», загальною вартістю 105 684 грн;

-встановити порядок користування сторонами земельною ділянкою по АДРЕСА_1 Вінницької області відповідно до варіанту 1 експертизи, закріпивши за ним 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,1617 га для ведення особистого селянського господарства та 0,01 (по 0,0050 кожному) га у спільне сумісне користування для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- виділити рухоме майно: 5 карнизів по ціні 200 грн на суму 1 000 грн, 3 віконних тюлі по ціні 100 грн на суму 300 грн, 3 пари штор по ціні 250 грн на суму 750 грн, 5 люстр по ціні 400 грн на суму 2 000 грн, 6 стільців по ціні 160 грн на суму 960 грн, набір посуду на суму 250 грн, меблеву стінку в залі вартістю 3 700 грн, три дивани по ціні 2 500 грн на суму 7 500 грн, шафу вартістю 2 500 грн, комп'ютерний стіл вартістю 1 200 грн, стілець для комп'ютера вартістю 360 грн, комп'ютер вартістю 5 000 грн, меблевий комплект «Спальня» вартістю 2 800 грн, телевізор вартістю 1 000 грн, килим в спальні вартістю 800 грн, етажерку пластикову у ванній вартістю 200 грн, бойлер вартістю 1 000 грн, умивальник вартістю 600 грн, ванну вартістю 800 грн, станцію на подачу води у ванній вартістю 1 800 грн, газовий котел вартістю 7 000 грн, корову вартістю 10 000 грн, всього на суму 51 520 грн;

-стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості будинку та господарських будівель і споруд, що не вистачає до ідеальної частки в сумі 18 605, 50 грн.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 закінчений будівництвом житловий будинок «А», веранду «а», ганок «а1», вхід в підвал «а2», підвал «А1», літню кухню з господарськими прибудовами «Б», прибудову «б», прибудову до літньої кухні «В», веранду «в», огорожу «1-3», загальною вартістю 248 579 гривень, які знаходяться по АДРЕСА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3 577, 63 гривень.

Рішення мотивовано тим, що сторонами побудовано житловий будинок у шлюбі, вони спільно вкладали кошти та особисту працю у його зведення, проте право власності на нього не зареєстровали у встановленому законом порядку, а тому звернення позивача до суду про визнання за ним права власності на ? частку є передчасним.

Позовні вимоги про встановлення порядку користування сторонами земельною ділянкою та стягнення грошової компенсації вартості будинку й господарських будівель є похідними від вимоги про виділ частки у нерухомому майні, а відтак задоволенню не підлягали.

Також за висновком суду не підлягає задоволенню і вимога щодо виділу рухомого майна, оскільки належними та допустимими доказами не доведено наявність майна в натурі та його вартість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також постановити окрему ухвалу щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення суду містить суперечливі висновки, оскільки визнавши об'єктом права спільної сумісної власності подружжя закінчений будівництвом житловий будинок, суд вказав на ненадання сторонами доказів на придбання кожним із них будівельних матеріалів, про оплату проведення будівельних робіт під час зведення будинку.

Крім того, на думку заявника, суд неправильно визначився з предметом позову, оскільки вимоги про визнання права власності на ? частку спірного домоволодіння позивач не заявляв.

Також, задовольняючи вимоги позивача щодо визнання будинку з господарськими спорудами об'єктом права спільної сумісної власності, суд без наведення мотивів дійшов висновку про відмову у виділі частки у ньому та встановлення порядку користування земельною ділянкою, не дав об'єктивну оцінку доказам в їх сукупності.

Судом безпідставно відмовлено також у задоволенні позову щодо виділу частки у рухомому майні та не враховано пояснення відповідача щодо часткового визнання позову в цій частині, а також усупереч вимогам ст. 265 ЦПК України не здійснено розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подала.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з?явилася, хоча була належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що з 21 листопада 1986 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

У шлюбі у сторін народилося двоє синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з випискою з рішення № 5 від 17 січня 1991 року ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на три кімнати, житловою площею 44 м2 в АДРЕСА_2 площею 0,12 га (а.с. 33).

Під час шлюбу сторони здійснювали будівництво будинку.

Із технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 Шаргородського району Вінницької області, виданого на ім'я ОСОБА_4 у 2008 році слідує, що житловий будинок «А» складається із веранди «І», площею 11,83 м2, житлової кімнати «1», площею 18,6 м2, житлової кімнати «2», площею 21,07 м2, житлової кімнати «3», площею 24,8 м2, житлової кімнати «4», площею 18,42 м2, коридора «5», площею 9,06 м2, загальною площею 91,95 м2, житловою площею 82,89 м2 (а.с. 38, 39).

Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджено, що домоволодіння в АДРЕСА_1 складається з житлового будинку «А», веранди «а», ганку «а1», входу в підвал «а2», підвалу «А1», літньої кухні з господарськими будівлями «Б», прибудови «б», прибудови до літньої кухні «В», веранди «в», огорожі «1-3».

Актом державної приймальної комісії від 18 березня 2008 року прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок у АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Розпорядженням Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 31 березня 2008 року № 135, затверджено зазначений вище акт державної приймальної комісії (а.с. 59).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи експертом встановлено технічну можливість виділу в натурі кожному із співвласників по ? частки та запропоновано два варіанта розподілу спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також визначено можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Із роз'яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції було правильно встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 Вінницької області збудований сторонами під час шлюбу, вони спільно вкладали кошти та особисту працю у його зведення, а отже таке майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторонами не заперечується, що будівництво його закінчено, він прийнятий до експлуатації й фактично використовується за своїм функціональним призначенням, але право власності на нього не оформлено.

Разом з тим відповідач не бажає добровільно здійснити поділ спільного майна, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, а також, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Отже, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний житловий будинок збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виділення ОСОБА_3 ? частки спірного житлового будинку.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне нерухоме майно в силу вимог ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України, згідно з якими виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані приміщення.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи № 13/17 від 24 листопада 2017 року експертом встановлено технічну можливість виділу в натурі кожному із співвласників по ? частки та запропоновано варіанти розподілу спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Так, відповідно до варіанту 1, про який просить позивач, є технічно-можливим виділити позивачу ? частки (43/100 частин) приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_1 а саме: житлову кімнату «1-3», площею 24,8 м2, житлову кімнату «1-4», площею 18,42 м2, коридор «1-5», площею 9,06 м2, всього по будинку приміщень загальною площею 52,28 м2, в тому числі житловою площею 43,22 м2, підвал «А1», вхід в підвал «а2», прибудову до літньої кухні «В», веранду «в»; у спільне сумісне користування 1/2 огорожі «1», хвіртки «2», воріт «3», загальною вартістю 105 684 гривень.

Вартість частини нерухомого майна другого співвласника складає 142 895 гривень.

Обґрунтовуючи вимоги про виділ частки саме по такому варіанту, позивач посилався на те, що цей варіант найбільше відповідає фактичному порядку користування домоволодінням, який склався між подружжям.

З урахуванням того, що за цим варіантом поділу його частка є меншою ніж частка іншого з подружжя, сума компенсації, за висновком експерта, складає 18 605, 50 гривень (а.с. 118).

Отже, такий варіант поділу житлового будинку, на думку колегії суддів, є найбільш прийнятним та найбільше відповідає фактичному порядку користування домоволодінням між подружжям й не порушує прав та інтересів будь-якої із сторін.

При цьому, колегія суддів зазначає, шо відповідач не заявляла щодо виділу їй частки зі спільного нерухомого майна та не надала своїх заперечень щодо варіанту виділу, про який просить позивач, тому колегія суддів, виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, вирішує справу щодо виділу частки зі спільного нерухомого майна стосовно позивача.

Крім того, позивач заявляв вимогу про поділ рухомого майна та просив виділити йому 5 карнизів по ціні 200 грн на суму 1 000 грн, 3 віконних тюлі по ціні 100 грн на суму 300 грн, 3 пари штор по ціні 250 грн на суму 750 грн, 5 люстр по ціні 400 грн на суму 2 000 грн, 6 стільців по ціні 160 грн на суму 960 грн, набір посуду на суму 250 грн, меблеву стінку в залі вартістю 3 700 грн, три дивани по ціні 2 500 грн на суму 7 500 грн, шафу вартістю 2 500 грн, комп'ютерний стіл вартістю 1 200 грн, стілець для комп'ютера вартістю 360 грн, комп'ютер вартістю 5 000 грн, меблевий комплект «Спальня» вартістю 2 800 грн, телевізор вартістю 1 000 грн, килим в спальні вартістю 800 грн, етажерку пластикову у ванній вартістю 200 грн, бойлер вартістю 1 000 грн, умивальник вартістю 600 грн, ванну вартістю 800 грн, станцію на подачу води у ванній вартістю 1 800 грн, газовий котел вартістю 7 000 грн, корову вартістю 10 000 грн, всього на суму 51 520 гривень.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат ОСОБА_5 надав пояснення, відповідно до яких позивач на виділ ком ?ютерного столу вартістю 1 200 грн, стільця для комп?ютера вартістю 360 грн, комп'ютера вартістю 5 000 грн, корови вартістю 10 000 грн, 3 карнизів по ціні 200 грн на суму 600 грн, 2 віконних тюлей по ціні 100 грн на суму 200 грн, 2 пар штор по ціні 250 грн на суму 500 грн, 4 люстр по ціні 400 грн на суму 1 600 грн, набору посуду вартістю 250 грн, 6 стільців по ціні 160 грн на суму 960 грн, 1 дивана по ціні 2 500 грн, шафи вартістю 2 500 грн, килиму вартістю 800 грн, етажерки пластикової вартістю 200 грн не претендує та просив залишити їх відповідачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо виділу частки у рухомому майні, судом не надано належної правової оцінки запереченням відповідача, у яких вона визнала, що його частина придбавалася сторонами.

Так, у відзиві відповідач підтвердила, що за час спільного проживання сторонами побудовано житловий будинок, господарські споруди, ними придбавалося рухоме майно, зокрема 18 карнизів (2 карнизи придбано позивачем, 16 карнизів придбано нею); 12 тюлів, з яких позивачем придбано 1 шт., 8 штор, з яких позивачем придбано 1 шт.; 9 люстр придбано нею, позивачем придбана 1 люстра; штори придбані відповідачем, 4 стільці, куточок, килим придбано нею; меблева стінка придбана сином; дитяча спальня - 2 дивани придбано позивачем, 1 диван придбано відповідачем; шафа придбана відповідачем, комп?ютерний стіл, комп?ютер, придбаний відповідачем; принтер придбано сином; спальня та телевізор придбані позивачем; також позивачем придбано бойлер, умивальник, ванна, станція на подачу води, газовий котел, набір посуду подаровано позивачу; диван та 2 ліжка придбано мамою відповідача; кухонна стінка, газова плита, витяжка, холодильник, морозильна камера, шафа, комод, телевізор, корову, 3 свиней придбано відповідачем (Т. 1 а.с. 23).

При цьому відповідач зазначила, що десять років сторони спільно не проживали, проте будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, не надано, оскільки режим окремого проживання для подружжя не встановлювався, а тому доводи відповідача в цій частині судом до уваги не приймаються.

Таким чином, виділу позивачеві підлягають рухомі речі, наявність та вартість яких не спростована відповідачем належними та допустимими доказами, а саме: 2 карнизи по ціні 200 грн на суму 400 грн, 1 віконна тюль по ціні 100 грн, 1 пара штор по ціні 250 грн, 1 люстра по ціні 400 грн, меблева стінка вартістю 3 700 грн, два дивани по ціні 2 500 грн на суму 5 000 грн, меблевий комплект «Спальня» вартістю 2 800 грн, телевізор вартістю 1 000 грн, бойлер вартістю 1 000 грн, умивальник вартістю 600 грн, ванну вартістю 800 грн, станцію на подачу води у ванній вартістю 1 800 грн, газовий котел вартістю 7 000 гривень, на загальну суму 21 150 гривень.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що відповідачем не спростовано наявність вказаного майна та його вартість, не доведено факту, що таке майно або його частина є її особистою власністю, також відповідачем не заявлялося щодо виділу їй частки зі спільного рухомого майна.

Що стосується позовної вимоги щодо встановлення порядку користування між сторонами земельною ділянкою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Висновком експерта № 13/17 від 24 листопада 2017 року встановлено варіанти порядку користування сторонами земельною ділянкою відповідно до часток співвласників, що знаходиться в їх користуванні (без урахування самочинно збудованих будівель та споруд).

Відповідно до варіанту 1 експертизи, за яким позивач просить встановити порядок користування земельною ділянкою, порядок користування визначається таким чином: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кожному із сторін належатиме по 0,1200 га (разом 0, 24 га), у спільному сумісному користуванні для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по 0, 0050 га кожному (разом 0,01 га), для ведення особистого селянського господарства кожному із сторін належатиме по 0,1617 га (разом 0, 3234 га).

Відповідно до висновку експерта, загальна площа присадибної земельної ділянки становить 0,5734 га.

Із виписки з рішення № 5 виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів від 17 січня 1991 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку» слідує, що ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 44 м2 і господарських будівель в АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0, 12 га, яка виділена рішенням загальних зборів членів колгоспу зборами уповноважених, наказом дирекції (совхоза) ім. Леніна.

На час прийняття вищевказаного рішення був чинним Земельний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки 1970 року, відповідно до ст. 16 якого визначено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно з нормами Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат ОСОБА_5 надав копію рішення 22 сесії 5 скликання № 251 Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яким внесені зміни та доповнення до рішення 10-ї сесії 22 скликання Клекотинської сільської ради від 17 грудня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність на території сільської ради» та вирішено передати безкоштовно у власність ОСОБА_4 земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,20 га, згідно додатка, що також підтверджується довідкою виконавчого комітету Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області вих. № 1-3486 від 09 серпня 2018 року.

З матеріалів справи слідує, що позивачем заявлялася вимога про встановлення порядку користування земельною ділянкою, площа якої складає 0,5734 га, при цьому наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що площа земельної ділянки, переданої у власність відповідачу для будівництва і обслуговування житлового будинку складає 0, 25 га.

Щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0, 20 га, колегія суддів зазначає, що указана земельна ділянка надавалася ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства, а тому щодо неї не може бути встановлено порядок користування.

Отже, правовстановлюючих документів, якими підтверджується право користування подружжям ОСОБА_4 земельною ділянкою, площа якої є іншою, ніж зазначена у рішення 22 сесії 5 скликання № 251 Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яким передано у власність земельну ділянку, а також документів на підтвердження правомірності користування земельною ділянкою заявленої площі позивачем не надано.

Разом з тим, позивачем не заявлялася вимога щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, площею 0,25 га, яка передана у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та експертним висновком не встановлювалася технічна можливість встановлення такого порядку.

Таким чином, встановивши відсутність правовстановлюючих документів, якими б підтверджувалося право користування сторонами земельною ділянкою площею 0,5734 га, та враховуючи, що експертним висновком не визначалася технічна можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,25 га, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов?язані із проведенням експертизи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до договору про надання правової допомоги та представництво від 10 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_5, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов'язання бути представником клієнта і вести від його імені справи та представляти його інтереси, зокрема в судах (а.с 42).

Згідно з розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, складеним адвокатом ОСОБА_5, розмір таких витрат складає 6 940 гривень.

На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги в матеріалах справи містяться квитанції до прибуткового касового ордера серія 10АААА 512300/365 та серія 10АААА 512136/19 про сплату ОСОБА_3 адвокату ОСОБА_5 6 940 гривень.

Отже, враховуючи, що позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 3 303, 78 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 4 955, 66 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 2 971, 20 грн та 4 580, 40 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виділ частки із спільного нерухомого та рухомого майна подружжя та встановлення порядку користування земельною ділянкою скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ частки зі спільного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_3 ? частки (43/100 частин) приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_1 а саме: житлову кімнату «1-3», площею 24,8 м2 , житлову кімнату «1-4», площею 18,42 м2, коридор «1-5», площею 9,06 м2, всього по будинку приміщень загальною площею 52,28 м2, в тому числі житловою площею 43,22 м2, підвал «А1», вхід в підвал «а2», прибудову до літньої кухні «В», веранду «в»; у спільне сумісне користування 1/2 огорожі «1», хвіртки «2», воріт «3», загальною вартістю 105 684 гривень.

Виділити ОСОБА_3 рухоме майно, а саме: 2 карнизи по ціні 200 грн на суму 400 грн, 1 віконна тюль по ціні 100 грн, 1 пара штор по ціні 250 грн, 1 люстра по ціні 400 грн, меблева стінка вартістю 3 700 грн, два дивани по ціні 2 500 грн на суму 5 000 грн, меблевий комплект «Спальня» вартістю 2 800 грн, телевізор вартістю 1 000 грн, бойлер вартістю 1 000 грн, умивальник вартістю 600 грн, ванну вартістю 800 грн, станцію на подачу води у ванній вартістю 1 800 грн, газовий котел вартістю 7 000 гривень, на загальну суму 21 150 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості будинку та господарських будівель і споруд в сумі 18 605 (вісімнадцять тисяч шістсот п?ять) грн 50 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 259, 44 грн, витрати, понесені на оплату судової експертизи в сумі 2 971, 20 грн та 4 580, 40 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький