ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3163/13-ц
Провадження № 2/362/2/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Корнієнко С.В., при секретарі Хоменко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та її витребування,

в с т а н о в и в:

У травні 2013 року а у вересні 2015 року позивачі звернулися до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 2932АДРЕСА_1 в будинку № 22 в смт. Глеваха Київської області, укладений між ОСОБА_4, що діяла на підставі довіреності від 5.09.2011 року її матері ОСОБА_7, посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1915, та ОСОБА_3, витребувати у останньої спірну нерухомість.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про визнання за нею права приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 54,50 кв. м., жилою площею 25,90 кв. м., та відшкодувати їй за рахунок відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 6000 грн., яка ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2018 року залишена без розгляду.

В судовому засіданні позивачі за первісним позовом та їх представники вимоги позову підтримали, просили його задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на час надання своїй дочці відповідачеві ОСОБА_8 довіреності на продаж своєї квартири за своїм психічним станом не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Вирішення цього спору їм необхідно для здійснення ними своїх спадкових прав щодо майна їх померлої матері.

Представник відповідача ОСОБА_3 та співвідповідач ОСОБА_4 вимоги первісного позову не визнали.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 підтримав вимоги зустрічного позову, просив суд їх задовольнити.

Представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вимоги первісного позову не визнав.

Представник приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому засіданні, а в подальшому, під час розгляду справи письмово вимоги первісного позову не визнав.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В ряді рішень Європейського Суду з прав людини було надано трактування цього права.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (ОСОБА_9 проти Португалії). Правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії); ZvolskyandZvolska v. The Czech Republic (Звольський та Звольстка проти Чехії), § 51).

Відповідно до положень ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з положень ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч.ч.1 і 2 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Відповідно до положень ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Як вбачається з положень ч.3 ст.215 ЦК та роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

За положеннями ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з положеннями ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

У відповідності до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Порядок здійснення спадкування та права спадкоємців визначені положеннями Книги 6-ої ЦК України.

Судом встановлено, що згідно довіреності від 05.09.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1915, ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси, повязані з розпорядженням (продаж, міна, оренда тощо) належної їй квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с.13-14).

Відповідно до довіреності від 07.09.2011 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 2709, ОСОБА_4, що діє від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 05.09.20111 року, посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим №1915, уповноважила ОСОБА_3, відповідно до укладеного між ними в усній формі договору доручення представляти інтереси ОСОБА_7, повязаних з розпорядженням (продаж, міна, оренда тощо) належної їй квартири АДРЕСА_4 Київської (т.1 а.с.15-16).

З договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 2932, вбачається, що ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності 05.09.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1915, продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_5 (т.1 а.с.17-20).

Згідно виписки з історії хвороби Київської міської психоневрологічної лікарні №1 №2621 від 13.05.2010 року, діагноз ОСОБА_7: судинно-атрофічна деменція, СОП: ИБС, атеросклеротичний кардіосклероз (т. 1 а.с. 8).

З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 31946470 від 09.10.2012 року вбачається, що ОСОБА_7 померла 17.09.2012 року (т.1 а.с.9).

У відповідності до постанов про відмову у вчинені нотаріальних дій від 14.10.2014 року № 2347/02-31 та від 15.10.2014 № 2367/02-31 Васильківської районної державної адміністрації, спадкоємцями померлої ОСОБА_7 є її діти позивачі та відповідач ОСОБА_4

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 22376136 від 26.07.2012 року, на підставі заяви про скасування довіреності від 26.07.2012 року, припинено дію довіреності посвідченої 05.09.2011 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим №1915, щодо розпорядження квартирою № 44 в будинку №22 по вул. Вокзальній в смт. Глеваха (т.1 а.с.11).

26 липня 2012 року до приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про припинення дії довіреності звернулась ОСОБА_7, в якій вона просила передати ОСОБА_4, що вона цією заявою припиняє дію довіреності на представництво її інтересів з питань розпорядження квартирою, посвідчену приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 05 вересня 2011 року, за реєстровим № 1915 (т.3 а.с.30).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно Глевахівської селищної ради від 17.02.2009 року, ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_5 (т.1 а.с.12).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київської обласної ради «Васильківського районного бюро технічної інвентаризації» № 31582910 від 07.10.2011 року, квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 2932 від 22.09.2011 року ОСОБА_3 (т.1 а.с.66).

З акту відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне обєднання» посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 27ц, ОСОБА_7 в період підписання нею 5 вересня 2011 року довіреності, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинно-атрофічного) з деменцією, ступінь виразності психічних розладів був такий, що ОСОБА_7 під час підписання довіреності 5 вересня 2011 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла (т.1 а.с.121-123).

Згідно висновку Комунального закладу «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні» Дніпропетровської області судово-психіатричного експерта № 16 від 26.02.2015 року, ОСОБА_7 на момент складання і підписання довіреності 05 вересня 2011 року, виявляла ознаки хронічного стійкого психіатричного розладу у формі судинної деменції та по своєму психічному стану в той період часу вона не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними (т.2 а.с.10-12).

Вірність висновків експертизи в судовому засіданні підтвердила експерт ОСОБА_10

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, враховуючи висновки судово-психіатричних експертиз, з яких вбачається, що під час підписання довіреності 05 вересня 2011 року ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що дає підстави для визнання договору купівля-продажу, вчиненого на підставі її довіреності недійсним, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з витребуванням спірної квартири із володіння відповідача ОСОБА_3

Суд, критично ставиться до клопотання представника відповідача ОСОБА_11 про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.232, т.3 а.с.1), виходячи з наступного.

У відповідності до положень ст.256 ЦПК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із положеннями ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положення ст.261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, положення ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-152цс14.

Як вбачається з позовної заяви та додатків до неї, позивачі дізнались про факт складання їх матірю довіреності на уповноваження їх сестри на відчуження спірної квартири у липні липня 2012 року, у звязку з чим, 26 липня 2012 року зазначена довіреність була скасована, а позовна заява до суду була подана ними 29 травня 2013 року, при цьому провадження у справі неодноразово зупинялося, тобто, порушення позивачами строку позовної давності судом не встановлено.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, при задоволенні позовних вимог підлягають стягненню з відповідачів, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивачів сплачений ними при зверненні до суду з даним позовом Григорівни судовий збір у сумі по 1343,92 грн., з кожного.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі по 1286,56 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 274, 279, 280, 281, 354, 430 ЦПК України, ст.ст.203,215,216,225,655 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4, що діяла від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_3, посвідчений 22 вересня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12, за реєстровим № 2932.

Витребувати у ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний № НОМЕР_1) квартиру АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у сумі по 1343,92 грн., з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі по 1286,56 грн., з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.