Провадження №2/760/2603/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсним договір дарування 1/10 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа будинку 144,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0) посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-377, 25 квітня 2013 року; визнати недійсним договір дарування 1/10 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа земельної ділянки 0,0852 га., кадастровий номер: НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0), посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номерами 7-378, 25 квітня 2013 року; скасувати запис про право власності №797512 на 1/10 частки в житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 196976 від 25.04.2013 р.) та скасувати запис про право власності №798455 на 1/10 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 1971039 від 25.04.2013 р.).

Посилається в позові на те, що 25.04.2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було нібито укладено договори дарування 1/10 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0), загальна площа житлового будинку 144,7 кв.м. та дарування 1/10 частини земельної ділянки , загальною площею земельної ділянки 0,0852 га., кадастровий номер НОМЕР_1.

Позивач зазначає, що позивач та відповідач не мали на меті укласти договори дарування і фактично уклали договори купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки.

Також зазначає, що пр. укладанні договорів дарування позивач та відповідач домовилися, що дані правочини матимуть відплатний характер і в разі переходу права власності на частину житлового будинку та земельну ділянку до відповідача, відповідач буде зобов'язаний оплатити їх вартість.

Основною метою приховування договору купівлі-продажу за договором дарування було уникнення необхідності отримання згоди інших співвласників при продажі частки у спільній частковій власності.

За отримання у власність часток житлового будинку та земельної ділянки, відповідач мала заплатити позивачу 10000,00 доларів США, а також 2000,00 доларів США за оформлення документів для перепродажу об'єктів нерухомості.

Як зазначає позивач, замість відповідача вищезазначену суму коштів (12000,00 доларів США) йому сплатила подруга матері відповідача - ОСОБА_5, яка перебувала з відповідачем у близьких відносинах і зокрема здійснювала представництво відповідача в судових та державних органах більше шести років, вчиняючи від імені відповідача юридично значимі дії, представляючи її інтереси в судах, сплачуючи судовий збір, тощо.

Також зазначає, що між відповідачем та ОСОБА_5 також існувала попередня домовленість про те, що відповідач переоформить об'єкти нерухомості отримані згідно договорів дарування на гр. ОСОБА_5

Позивач вважає, оскільки на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення судом вищенаведених фактів дає підстави для висновку про те, що між сторонами договору дарування не відбулося, а воля сторін в угоді була спрямована оплату передачу майна від продавця покупцю, тобто на укладення договору купівлі-продажу.

Отже, правочини (договори дарування частин будинку та частин земельної ділянки) були вчинені сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку, який насправді вони вчинили.

Також зазначає, що позивач є людиною похилого віку і станом на 2013 р. і до того тяжко хворіла. В 2011 році позивач перенесла операцію по видаленню щитовидної залози (лівостороння гемітіреоідектомія).

В березні 2013 року в позивача було встановлено діагноз - варикозна хвороба обох нижніх кінцівок. Позивачка не могла самостійно пересуватися і їй були необхідні кошти на лікування та можливу операцію, яких в неї не на той час не було і вона була змушена продати частку будинку та земельної ділянки, оскільки переживала за стан здоров'я. На даний час позивач постійно хворіє та проходить стаціонарне лікування.

Крім того, в 2007-2008 роках позивач уклала договори про депозитний вклад з Кредитною спілкою «Тринадцята зарплатня» та Кредитною спілкою «Аккорд». До зазначених кредитних спілок, позивачем було внесено значні суми коштів проте до цього часу зазначені кошти позивачу не повернуті. Щодо діяльності кредитних спілок відкриті кримінальні провадження та ведуться численні судові процеси щодо стягнення коштів вкладників.

Через неповернення вкладених коштів, позивач позбулася усіх своїх заощаджень і на момент виникнення значних проблем зі здоров'ям змушена була продати частку будинку та земельної ділянки під впливом вищезазначених тяжких обставин

Також зазначає, що позивач здійснила угоду з продажу частини земельної ділянки та частини будинку на досить невигідних для неї умовах.

0,01 га землі та 1/10 частина будинку (площа 14,47 кв.м.) позивач продала за 10000,00 дол. США, проте виходячи з даних архівів сайтів з продажу нерухомості за 2013 р., ринкова вартість 1/10 частки будинку та 1/10 частка земельної ділянки мала б коштувати як мінімум 20000,00 доларів США.

Позивачка була змушена продати частки будинку та земельної ділянки відповідачу на вкрай не вигідних для себе умовах вдвічі менше ринкової вартості, оскільки були потрібні кошти на лікування і вона знаходилася в скрутному становищі

На підставі викладеного, позивач просив позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити та зазначила, що 25.04.2013 р. уклала договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Так, вона запропонувала громадянці ОСОБА_5 купити 1/10 частину будинку та земельної ділянки, на що ОСОБА_5 повідомила, що не може купити 1/10 частину житлового будинку та земельної ділянки та запропонувала укласти договір-дарування з ОСОБА_2 Позивач подарувала 1/10 частину житлового будинку та земельної ділянки відповідачу.

Позивач укладаючи договори, розуміла, що укладає договір дарування. Відповідач на час укладення договору дарування не знала, що ОСОБА_5 сплатила кошти за 1/10 частину будинку, дізналась лише після укладення договору. Відповідач не сплачувала кошти за 1/10 частину будинку та земельної ділянки.

Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що під час укладання спірних договорів позивач ОСОБА_1 діяла добровільно, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Також стверджувала, що правочини вчинені за доброю її волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, а отже позивач розуміла, що 25.04.2013 р. уклала договір дарування, а не інший правочин. Крім того, 24.04.2013 р. позивач отримала від ОСОБА_5 кошти в сумі 10000 доларів США, як оплату за передачу у власність 1/10 частини житлового будинку та 1/10 частини земельної ділянки, але не зважаючи на ці обставини ОСОБА_1 свідомо наступного дня - 25.04.2013 р. уклала з відповідачем правочин, а саме договір дарування. Відповідач не сплачувала позивачу кошти за передачу у власність частини будинку та земельної ділянки.

Також позивачем пропущена позовна давність, а тим самим втрачена можливість визнання вказаних договорів недійсними. Позивач чітко знала і усвідомлювала про порушення свого права в квітні 2013 р., а звернулася до суду із позовної заявою про визнання договорів дарування недійсними в жовтні 2016 року.

Подала до суду письмові заперечення.

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду письмові пояснення в яких при ухвалені рішення покладалась на розсуд суду та просили справу розглянути без участі представника.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/10 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0852 га., кадастровий номер: НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори.

Також 25.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/10 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 1/10 від 0,0852 га., цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори.

Відповідач 23.04.2015 року змінила прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбів Серія НОМЕР_2.

Позивач вважає, що вказані договори дарування слід визнати недійсними, оскільки вони в силу ст. 235 ЦК України є удаваними.

Як на підставу свої вимог позивач посилалась на те, що за отримання у власність часток житлового будинку та земельної ділянки, відповідач мала заплатити позивачу 10000,00 доларів США, а також 2000,00 доларів США за оформлення документів для продажу об'єктів нерухомості.

Як зазначає позивач, замість відповідача вищезазначену суму коштів (12000,00 доларів США) сплатила ОСОБА_5. У зв'язку з тим, що під час укладання договорів була здійснена оплата, позивач вважає, що 23.04.2013 року фактично були укладені договори купівлі-продажу, а не договори дарування, у зв'язку з чим вказані договори на підставі ст. 235 ЦК України є удаваними правочинами.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

В пункті 8 договорів дарування частини земельної ділянки та частини житлового будинку від 25.04.2013 року сторони стверджують, що договір до підписання прочитаний кожною стороною окремо, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони вільно володіють українською мовою, не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зі змісту договорів дарування судом встановлено, що 25.04.2013 року ОСОБА_1 виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_2

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ст.ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що сплатила 24.04.2013 року позивачу 10000 доларів США за відчуження на її користь частини будинку та земельної ділянки. Під час сплати коштів діяла в своїх інтересах. В подальшому 25.04.2013 року позивач подарувала частину будинку та земельної ділянки відповідачу.

З аналізу ст. 235 ЦК України вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб суд визнав «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу положень норм ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що надані позивачем докази, а саме довіреності, видані від ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5, а також копії квитанцій згідно яких позивач здійснювала платежі за вчинення окремих нотаріальних дій від імені ОСОБА_2, не підтверджують факту укладання 25.04.2013 року саме договорів купівлі-продажу частини будинку та частини земельної ділянки, а не договору дарування.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачем не сплачувались позивачу кошти під час укладення договору дарування. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що з відповідачем укладала саме договори дарування, ОСОБА_1 при укладанні договорів усвідомлювала, що дарує нерухомість відповідачу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договори дарування, що укладені 24.04.2013 року удаваними, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що вони були вчинені сторонами для приховання іншого правочину. Також позивачем не надано доказів, що договори укладено під впливом тяжкої обставини, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, ст. ст. 202, 203, 233, 235, 717 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір