09.10.2018 Єдиний унікальний номер 205/2442/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/2442/2018
Номер провадження: 2/205/1859/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно книзі реєстрації актів про народження батьками ОСОБА_1 були вказані батько - ОСОБА_7 та матір ОСОБА_8. Позивач вказує, що 18.05.1998 року шлюб між батьками позивача було розірвано у встановленому законом порядку. Далі, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача. На момент смерті ОСОБА_7 позивачеві виповнилось лише 13 років. Позивач зазначає, що на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_10 та батькові позивача, ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1996 року належала квартира АДРЕСА_1.

Про факт наявності спадкового майна після смерті батька позивача ОСОБА_7 позивач зазначає, що дізналася лише в листопаді 2017 року. 29.03.2018 року вона,ОСОБА_1, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 29.03.2018 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що спадщина була видана іншому спадкоємцю ОСОБА_4 (далі - Відповідач).

У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд поновити їй, ОСОБА_1 строк звернення до суду, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30.09.2014 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-989, на ім'я ОСОБА_9, на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати права власності за нею, ОСОБА_1, на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву (а.с.57-62), в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування, в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що позивач не надає суду доказів того, що ОСОБА_9 знав, чи повинен був знати про існування інших спадкоємців, які претендували чи мали бажання успадкувати спадщину після смерті ОСОБА_7. Крім того, позивач набула дієздатності 27 грудня 2007 року, та про смерть батька їй було відомо на час його смерті, протягом цього часу вона не зверталася до нотаріальної контори із відповідними заявами і за час життя дідуся ніякого спору щодо її прав на спадщину не вела.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві.

Відповідач та її Представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та у задоволені позову просили відмовити.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явилися, надали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.45).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 09.07.2018 року клопотання представника позивача ОСОБА_13 про вжиття заходів забезпечення доказів було задоволено. Вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори спадкову справу, що була заведена після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкову справу, що була заведена після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою від 09.07.2018 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення доказів було задоволено. Вирішено витребувати у Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі відомості, інформацію та інші документи щодо підтвердження отримання ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, соціальної допомоги, як дитиною померлого годувальника.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 24.09.1990 року, виданого Ленінським відділом РАЦС виконавчого комітету народних депутатів 08.01.1990 року (а.с 22).

Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що 18.05.1998 року шлюб між батьками позивача було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, виданого 18.05.1998 року відділом РАЦС виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, запис № 319 (а.с 20).

Судом встановлено, що ОСОБА_9 (дідусь позивача), ОСОБА_10 (бабуся позивача) та ОСОБА_7 (батько позивача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 29.11.1996 року, розпорядження № 6/1565-96, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ і записаного в реєстрову книгу за № 320п за зареєстрованим № 1, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.111).

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4, виданого 13.05.2003 року відділом реєстрації смерті у м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис № 3840 (а.с.19).

Судом також встановлено, що 30.09.2014 року ОСОБА_9 після смерті його сина ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. (а.с.116).

Судом також встановлено, що 09.11.2013 року ОСОБА_9 склав заповіт, якимна випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_4. Матеріалами справи підтверджено, що вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 3-1324 (а.с. 91).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5, виданим 02.11.2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.87).

Із матеріалів справи вбачається, що 29.03.2018 року позивач звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори (а.с. 12) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її дідуся, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що спадщина була видана іншому спадкоємцю (а.с. 10-11).

Відтак між сторонами виник спір, якій підлягає розгляду в судовому порядку за правилами цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Як вже зазначалось судом, спадкоємець ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак спірні правовідносини, що пов'язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у ред. 1963 року.

За правилами ст.ст. 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК 1963 р. було передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Право на обов'язкову частку - це суб'єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов'язкову частку були розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов'язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов'язкову частку існує лише за наявності заповіту.

Статтею 561 ЦК 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Зокрема, згідно ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що за часів дії такого законодавчого акту як ЦК УРСР, право на спадщину виникало з моменту її відкриття, і закон зобов'язував спадкоємця у шестимісячний строк проявити певну форму активної поведінки, яка мала засвідчуватися однією з таких дій: 1) фактичним вступом в управління або володіння майном; 2) поданням державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Як встановлено судом, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_7, від імені позивача не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов'язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини таким учасником справи.

Натомість, як вбачається із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7, такий спадкоємець як ОСОБА_9, прийняв спірну спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті свого сина, що підтверджується даними його місця реєстрації за адресою розташування спадщини (а.с. 105 зворотній бік), заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від 30.09.2014 року (а.с. 115) та вищевказаним свідоцтвом про право власності на спадкове майно від 30.09.2014 року.

Суд зауважує, що строк для прийняття спадщини належить до категорії обмежувальних (преклюзивних, присічних). Його сплив припиняє право на прийняття спадщини. Зврахуванням чинних на вказаний період часу приписів цивільного законодавства, особи, які мали право на обов'язкову частку в спадщині на підставі ст.535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст.550 ЦК УРСР).

Аналогічне за своїм змістом положення, міститься вже й у ч.3 ст. 1272 ЦК України, згідно якої суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Разом із цим, як встановлено судом, позивач із відповідною заявою до органу нотаріату про прийняття спадщини саме після смерті ОСОБА_7 не зверталась майже 15 років після смерті такого спадкодавця. Матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 (а.с. 102-117) взагалі не містять будь-яких заяв позивача із вказаного приводу. В матеріалах іншої спадкової справи, що була заведена після смерті ОСОБА_7 міститься лише заява позивача про прийняття спадщини після смерті іншого спадкодавця - її дідуся ОСОБА_9. Однак зі смертю такої особи вже виникли зовсім інші правовідносини, які вже стосуються спадщини, що відкрилась саме після смерті такого спадкодавця.

Суд зауважує, що предметом даного спору також і не було питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7. Позивач, звертаючись до суду, наголошував лише на необхідності поновлення строків позовної давності на звернення до суду із даним позовом (п.1 позовної заяви). Суд зауважує, що строк звернення із заявою про прийняття спадщини та строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність) за своєю правовою природою є зовсім різними нормативними строками, застосування яких врегульовано різними нормами матеріального закону (зокрема, Глава 19 ЦК України «Позовна давність» регламентує визначає таку дефініцію як позовна давність, та регламентує питання застосування такого строку, в той час як Глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування» вже регламентує застосування присічних строків під час прийняття спадщини).

Суд не може врахувати як підставу для задоволення позову і доводи сторони позивача про те, що про факт наявності спадкового майна після смерті батька стало відомо зі слів родичів у листопаді 2017 року. Суд зазначає з цього приводу, що такі обставини як юридична необізнаність сторони щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, за своїм змістом не можуть характеризуватись як такі, що обумовлюють поважність причин пропуску присічного строку, оскільки не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Із набранням чинності 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального Кодексу України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність прав людини, тощо.

Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі.

На думку суду, задоволення вимог позивач про визнання за ним права на спадкове майно по закінченню майже 15 років після спливу встановленого законом для вчинення цієї дії шестимісячного строку в ситуації, коли право на спадщину вже оформлено іншими спадкоємцями, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність.

Відтак, з огляду на наведені обставини та вимоги матеріального закону, в задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу покласти на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1251, 1252, 1269 ЦК України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування - відмовити в повному обсязі.

2.Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 839 (одна тисяча вісімсот тридцять дев'ять) грн. 97 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп. віднести на рахунок позивача ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан