Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 309/2676/16-ц

провадження № 61-17279св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Липчанська сільська рада Хустського району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Мацунич М. М., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Липчанська сільська рада Хустського району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником будинку АДРЕСА_1. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 07 травня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано та вже більше трьох років вони разом не проживають. З січня 2016 року відповідач не проживає в будинку позивача та про своє місце перебування його не повідомляє. Реєстрація відповідача у цьому будинку створює для позивача незручності, за комунальні послуги відповідач не платить, а добровільно знятися з реєстрації відмовляється.

У звязку з викладеним просив суд ухвалити рішення, яким визнати

ОСОБА_5такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Липчанська сільська рада Хустського району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав як власника нерухомого майна відповідачем або можливість такого порушення в майбутньому, з урахуванням того, що іншого придатного для проживання житлового приміщення у відповідача немає, а вона є вагітною, то підстав для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, немає.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини, які мають істотне значення для справи, у зв'язку з чим дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. Судом першої інстанції необґрунтовано було взято до уваги довідку№ 814 Хустської районної поліклініки як підтвердження факту вагітності відповідачки, оскільки ця довідка була видана для пред'явлення до ДРАЦС, а не до суду.

У касаційній скарзі, поданій 06 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, звернувшись до суду зі своїм позовом, не надав жодного належного доказу на підтвердження факту її непроживання у житловому будинку з січня 2016 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. Скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, як на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному будинку, послався на акт обстеження будинковолодіння на АДРЕСА_1 на предмет перевірки проживання громадянки ОСОБА_5 від 21 листопада 2016 року, тобто на новий доказ, який не було надано до суду першої інстанції, не зазначивши при цьому, які поважні причини перешкоджали позивачу отримати такий акт перед зверненням до суду першої інстанції чи під час розгляду справи судом першої інстанції.

17 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких він зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим. Доводить, що представником відповідача не було надано до суду належних доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_5 не має іншого житла крім того, в якому вона зареєстрована, а довідка про те, що вона перебуває на 11 тижні вагітності була видана їй для пред'явлення до органів ДРАЦС, а не до суду, тому не може братися до уваги.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_4 належить будинок АДРЕСА_1

(а. с. 10-12).

Згідно з листом Липчанської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 22 серпня 2016 року № 180 ОСОБА_5 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 16, 31).

Відповідно до довідки Хустської районної поліклініки № 814 ОСОБА_5 перебуває на 11 тижні вагітності (а. с. 32).

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтями 41, 48 Конституції закріплені положення про те, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, керувався нормами матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме нормами ЖК України (статті 71, 72), які регулють житлові правовідносини, які виникають з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного або громадського житлового фонду.

Позивач ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1, тому норми статтей 71, 72 ЖК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли з приводу користування жилим приміщенням, що перебуває у його приватній власності.

Спірні правовідносини регулюються нормою статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У частині другій цієї статті зазначено, щочлен сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд зазначеного не врахував, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що позивач не навів належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України 2004 року не довів своїх позовних вимог.

Доводи, наведені у запереченнях ОСОБА_4, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що не належать до повноважень Верховного Суду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню,

а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року скасувати, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від

20 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик