Справа № 409/903/18
Провадження № 22ц/782/710/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів - Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Подрябінкіна Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргуОСОБА_1

на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області (суддя Третяк О.Г.)

від 24 липня 2018 року

у справі про видачу судового наказу

учасники справи

заявник - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ :

03 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку наказного провадження із заявою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Від імені ОСОБА_1 заява підписана та подана її представником ОСОБА_3, повноваження якого підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 24 липня 2018 року відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з'явились. Їх неявка відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи, оскільки вони належним чином завчасно повідомлені про час та місце розгляду справи:

заявниці судова повістка вручена 28 серпня 2018 року (а.с.42);

боржнику судова повістка не вручена у зв'язку з його відсутністю за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с.46). Відповідно пункту 3 частини восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України судова повістка за вказаної обставини вважається врученою.

Апеляційний суд, перевіривши доводи скаржника, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції вказав на те, що заявлено вимогу, яка не передбачена статтею 161 ЦПК України.

Зазначений висновок суду, який став підставою для відмови у видачі судового наказу, не відповідає нормам процесуального і матеріального права, а крім того, є порушенням доступу до суду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 160 Цивільного процесуального кодексу України визначає судовий наказ як особливу форму судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 161 Цивільного процесуального кодексу України передбачено видачу судового наказу, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 4) .

Такий розмір аліментів кореспондується з частиною третьою статті 184 Сімейного кодексу України, якою визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів: або у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина третя статті 184); або у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Частина друга статті 182 Сімейного кодексу України імперативно визначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже законом визначено мінімальний та максимальний розмір аліментів на одну дитину у випадку стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), який підлягає стягненню за рішенням суду у безспірному порядку на підставі судового наказу.

ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка прямо передбачена законом для видачі судового наказу (пунктом 4 частини першої статті 161 Цивільного процесуального кодексу України), тому висновок суду про те, що вимогу, яка не передбачена статтею 161 Цивільного процесуального кодексу України, не відповідає норам процесуального права.

Відмова у видачі судового наказу тільки на тій підставі, що в заяві зазначено мінімальний розмір аліментів свідчить про занадто формальне ставлення суду до передбачених процесуальним законом вимог.

В цивільному судочинстві діє принцип верховенства права, про що зазначено в пункті 1 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України.

Цей принцип в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні зазначеної статті Конвенції акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Зміст ухвали, яка оскаржується, свідчить про те, що вказаний принцип верховенства права судом першої інстанції не був врахований, оскільки відсутні перешкоди для суду викласти резолютивну частину наказу в редакції, яка не суперечить законодавству та забезпечить виконання судового наказу.

Допущене судом першої інстанції формальне ставлення до норм процесуального права є обмеженням доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права призвели до постановлення незаконної та необгрунтованої ухвали, яка підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 379 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 384, 388, 389, 390, 391 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 24 липня 2018 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 18 вересня 2018 року.

Головуючий Н.М.Авалян

Судді : В.В.Кострицький

Ю.П.Лозко