Справа № 214/6909/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 жовтня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючої судді Хомініч С.В.,

секретар судового засідання Горбунова Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/6909/17

за позовною заявою: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

до: ОСОБА_2

про: стягнення заборгованості за кредитним договором.

представники сторін:

від позивача: Гаренко Н.В. (на підставі довіреності №9437-К-Н-О від 03.11.2018)

від відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності серії ННА 609365 від 19.01.2018)

за участю:

представники подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

СУТЬ СПОРУ:

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштою, яка надійшла на адресу суду 28.11.2017, просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.08.2010 станом на 31.05.2017 в загальному розмірі 32444,18 грн.

В обґрунтування пред'явлених вимог вказав, що 26.08.2010 між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит в початково визначеному розмірі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписала разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин договору.

Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснення операції по картрахунках.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, станом на 31.05.2017 за відповідачем рахується заборгованість в загальному розмірі 32444 грн. 18 коп., яка складається з наступного: 1195 грн. 22 коп. заборгованості за кредитом; - 25527 грн. 81 коп. - заборгованості по процентах за користування кредитом; - 3700 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1521 грн. 15 коп. штрафу (процентна складова).

26.01.2018 відповідач подала відзив на позовну заяву (а.с. 53-57). Вона не заперечувала проти підписання анкети-заяви на отримання кредиту. Однак вказала, що підписана нею заява в якій є запис, що вона ознайомлення під підпис з умовами надання кредитних коштів, за своїм змістом вони не можуть бути кредитним договором, в той час як договір-приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України, на який позивач посилається в обґрунтування пред'явлених вимог, в матеріалах справи відсутній. Зі змістом умов та правил вона не ознайомлена, її особистого підпису на умова та правилах не має. В зв'язку з чим, Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Також вказала, що банк не надав належних документів на підтвердження наявності чи відсутності у неї заборгованості, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Окрім того, вважає, що позивач пропустив строк для звернення з позовом до суду. Так останній платіж нею вчинений 02.04.2014, а з позивач звернувся до суду з позовною заявою 28.11.2017, тобто більше ніж через 3 роки після вчинення нею останньої дії, яка могла бути розцінена як визнання кредитних зобов'язань. Зазначений в умовах та правилах збільшений строк позовної давності до 50 років не може застосовуватися, оскільки вона не підписувала Умов та правил і з ними не погоджувалася.

11.05.2018 представник позивача подав відповідь на відзив (а.с. 68-76). В якому зазначив, що укладений з відповідачем договір є договором приєднання, про ознайомлення з умовами та правилами відповідач написала в заяві та поставила свій підпис. Зміст умов та правил є на офіційному сайті. До матеріалів справи додана довідка про умови кредитування з використання картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з якої чітко видно, що відповідачу встановлено поточну проценту ставку у розмірі 2,5 (30 % на рік), вказано розмір комісій та штрафів тощо. З чого слідує що ними встановлені всі істотні умови. На підтвердження наявності заборгованості надали виписку по рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом. Відповідачу видавалась картка строком дії до 10.2016. Тобто договір діє саме до 10.2016, тому позивач не пропустив строк позовної давності.

02.11.2018 відповідач подала заперечення (а.с. 91-94). Які є аналогічними відзиву на позовну заяву, зокрема доповнені, тим, що виписка по рахунку не підписана, тому не може вважатись належним та допустимим доказом. Розрахунок не містить посилань на формули та алгоритми його проведення, що виключає можливість здійснити його перевірку. Вважає недоведеним факт видачі кредитної картки строком саме до 10.2016, оскільки надана позивачем довідка є односторонньою.

11.05.2018 на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача (а.с. 100-104), яка є аналогічною первісній відповіді на відзив.

08.08.2018 на електронну адресу суду надійшла відповідь на заперечення від представника позивача (а.с. 114-130), яка є аналогічною відповідям на відзив, зокрема доповнена номером карткового рахунку, який відкрито відповідачу НОМЕР_2, формулою нарахування відсотків на поточу та прострочену заборгованість.

18.10.2018 відповідач надала письмові пояснення щодо строків позовної давності (а.с. 190-193). В яких зазначила, що позивач не довів, що строк дії кратки становив 10.2016, оскільки не надав належних та допустимих доказів. На фотозображенні не видно номер картки, яку тримає відповідач. Власне їй видали кратку зі строком дії до 10.2014, а не 10.2016. Яку вона втратила при переїзді, тому не має об'єктивної можливості надати її суду. Тому, в цьому випадку, для відрахування строку позовної давності слід керуватися датою останнього платежу, а не строком дії кратки.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017, яка набрала чинності 15.12.2017), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання представник позивача не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 до судового засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Вважала суму боргу необґрунтованою. Зазначила, що позивач проступив строк позовної давності.

13.12.2017 ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 48).

Судові засідання неодноразово відкладалися згідно поданих представниками сторін відповідних клопотань.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

З 26.08.2010 ОСОБА_2 є клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 8, 40).

З 21.05.2018 найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи.

26.08.2010 на підставі поданої ОСОБА_2 заяви № 170168872, яка передбачає приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» (а.с.8, 10-30), ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості (за базовою ставкою 2,5% в місяць) та здійсненням щомісячних платежів до 25 числа.

Як слідує з довідки про зміну умов кредитування (а.с. 7), початково ОСОБА_2 отримала кредит із встановленим кредитним лімітом 300 грн., збільшеним до 1200 грн. 22.10.2012.

У відповідності до ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», даний банк керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг.

Своїм підписом в заяві відповідач ОСОБА_2 підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПРИВАТБАНК, наданими їй Тарифами банку в своїй сукупності складають договір про надання банківських послуг (кредитний договір), який в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України є договором приєднання, тим самим приєдналася до вказаних Умов та Правил, які по суті є публічною офертою.

Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою відсотковою ставкою 0,01% річних в межах встановленого пільгового періоду за кожною платіжною операцією, що визначено п. 2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.31).

Погашення заборгованості за кредитом, сплата відсотків за користування ним, комісії здійснюються позичальником шляхом поповнення картки через внесення на неї коштів в готівковому чи безготівковому порядку та зарахування їх банком на картковий рахунок позичальника, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта (п.2.1.1.12.3 Умов та Правил надання банківських послуг, а.с.31).

Враховуючи, що факт підписання анкети-заяви, ознайомлення з Умовами та правилами надання кредиту відповідач ОСОБА_2 визнала, дійсність виконаного нею підпису на заяві про надання кредиту без будь-яких зауважень чи заперечень також підтвердила, що є свідченням дотримання сторонами принципу свободи договору, визначеного ст.ст.6, 627 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 дійсно виникли договірні відносини, пов'язані з наданням фінансово-кредитних послуг.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту кредитного договору №б/н від 26.08.2010 видно, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначена суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник ОСОБА_2 погодилася на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком умовах, про що свідчить підписання нею заяви без будь-яких зауважень чи заперечень.

За даних обставин суд залишає поза увагою доводи представника відповідача стосовно відсутності між сторонами договору приєднання, оскільки вони суперечать обставинам справи та по своїй суті є свідченням надання ним суб'єктивної оцінки виниклим між сторонами договірним правовідносинам із помилковим тлумаченням норм матеріального права, які їх регулюють.

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від їх виконання не допускається.

В ході судового розгляду встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 26.08.2010 виконав належним чином перед ОСОБА_2, надавши їй кредит в обумовленому розмірі із видачею 26.08.2010 позичальникові кредитної картки за НОМЕР_2 зі строком дії до 01/2016, з подальшим перевипуском картки НОМЕР_3 зі строком її дії до 10/2016.

Відповідачем по справі заявлено про застосування строку позовної давності. Позиція суду щодо застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, суд дійшов висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позову давність (50 років) не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України та викладена у постановах від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, від 01 липня 2015 року № 6-757цс15 та у постановах Верховного Суду від 08.08.2018 по справі № 381/306/17 від 07.02.2018 по справі №751/5977/17.

В зв'язку з чим, до спірних правовідносин слід застосувати загальні строки та правила щодо позовної давності.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В той же час пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки (а.с. 27).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Згідно з умовами Кредитного договору №б/н від 26.08.2010 позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі 7 % від загальної заборгованості по кредиту; але не менше 50 грн. та в строки (до 25 числа кожного місяця), визначені умовами кредитного договору щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом (а.с. 9).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Так, як слідує з довідки ПРИВАТБАНК (а.с. 131), банком здійснювався перевипуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 26.08.2010 із встановленням нового строку її дії, тобто пролонгування договору. Востаннє за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 видано кредитну картку НОМЕР_3 зі строком її дії до 10/2016, тобто до 30.10.2016. Після цього пролонгування строку дії кредитної картки не здійснювалось. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 30.10.2016.

Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, що надані банком документи не підтверджують видачу відповідачу картки зі строком дії до 10.2016, оскільки позивач надав виписки по рахункам. І саме з виписки по рахунку НОМЕР_3, який діє до 10.2016 видно, що відповідач 02.04.2014 внесла на погашення кредиту 300 грн. і 75 грн. Саме цю дату внесення коштів відповідач визнає. Спростування довідки позивача про дію картки до 10.2016 відповідач не надала. Її посилання, що картка, яка діяла до 10.2014, нею втрачена при переїзді належними доказами не підтверджені: ні документами про переміщення з однієї території на іншу, ні відмітками в паспорті про зміну реєстрації місця проживання, ні довідкою про видачу їй картки строком дії до 10.14.

В ситуації, що склалася суд керується тим, що відповідачу надано кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну карту НОМЕР_2, строк дії котрої до 01/2016, в подальшому відповідачу за його заявою для обслуговування кредитного ліміту по кредитному договору видано додаткову кредитну карту НОМЕР_3 зі строком дії до 10.2016, що підтверджується випискою про рух коштів. А отже, позивач звернувся до суду 28.11.2017 в межах позовної давності, оскільки кредитний договір діяв до 31.10.2016.

З цієї підстави суд дійшов висновку, що строк позовної давності по заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1195,22 грн. позивачем не пропущений.

Щодо позовної давності (статті 257 ЦК України) за щомісячними платежами, якими є відсотки за наданим кредитом, то суд виходить з того, що перебіг позовної давності за ними починається після несплати чергового платежу. Відповідно до розрахунку про заборгованість та виписки про рух коштів останній платіж відповідачем внесений 02.04.2014. З позовними вимогами позивач звернувся до суду 28.11.2017, а тому позивач має право на стягнення відсотків за період від 28.11.2014 по 28.11.2017, у межах позовної давності, обчисленої за три роки до дня звернення до суду.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст.ст.629, 525, 612 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судовим розглядом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внісши востаннє 02.04.2014 300 грн. в рахунок погашення кредиту та 75 грн. - процентів за користування кредитом, що слідує з наданого розрахунку заборгованості та виписки по банківському рахунку позичальника (а.с. 5-6, 133-136).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 31.05.2017 (а.с.5-6), сума заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.08.2010 визначена 32444,18 грн. та включає заборгованість: за тілом кредиту - 1185,22 грн., по процентам за користування кредитом - 25527,81 грн., за пенею та комісією - 3700 грн., по штрафам - 500 грн. фіксована частина та 1521,15 грн. процентна складова.

Перевіряючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з доведеності розміру заборгованості за тілом кредиту - 1195,22 грн., однак не може погодитись із іншими складовими такої заборгованості, зокрема, розміром заборгованості по процентам, з огляду на таке.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки до 10/2016, тобто до 30.10.2016. Умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення дії договору, тому слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 у справі №6-1412цс16, від 09.08.2017 у справі № 6-2322цс16 та від 02.12.2015 у справі №6-249цс15.

Вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем в рамках даного спору не заявлено, у зв'язку з чим суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності в силу ст.13 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 438/489/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відтак, у межах строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме 30.10.2016, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період до 25 числа кожного місяця за погодженою сторонами ставкою 2,5% на місяць.

Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 01.09.2014 підвищив розмір процентної ставки до 34,80%, а 01.04.2015 підвищив вказаний розмір ще раз, до 43,20% річних.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка була дійсна на момент укладення договору), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі за №6-1374цс17, суд вищої інстанції дійшов висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в визначений ст.1056-1 ЦК України спосіб, належним чином, письмово повідомило позичальника про зміну процентної ставки, а також доказів отримання відповідачем вказаного листа, про зміну умов договору, під розписку в матеріалах справи немає.

Суд не приймає до уваги посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Умови та Правила надання банківських послуг, згідно яких, боржник зобов'язаний самостійно отримувати виписки про стан картрахунків, у тому числі відслідковувати розмір процентної ставки, оскільки вказані умови договору, щодо повідомлення суперечать визначеному Законом порядку та є нікчемними.

Враховуючи, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підвищило процентну ставку за користування кредитом без належного повідомлення про це відповідача, в односторонньому порядку, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в межах попередньої відсоткової ставки, яка узгоджена сторонами під час укладення кредитного договору - 30% річних та межах трирічного строку позовної давності.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018.

За таких обставин суд вважає за необхідне провести перерахунок заборгованості за користування кредитом із застосуванням попередньої відсоткової ставки 30% річних (2,5% на місяць) за період з 28.11.2014 по 31.10.2016 (відповідно 1 місяць 2 дні (1,07 місяця ) 2014 року, 12 місяців 2015 року, 10 місяців 2016 року), та з 31.10.2016 по 28.11.2017 - на рівні облікової ставки Національного банку України, виходячи з наступного:

1) за період з 28.11.2014 по 31.10.2016: 1195,22 * 23,07 місяці *2,5% на місяць : 100% = 689,34 грн.;

2) за період з 31.10.2016 по 28.11.2017 :

Процентна ставка = 1 * ставок НБУ. Розраховується за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] : 100% : 365 днів * [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Проценти
31.10.201613.04.5.22141475.64
14.04.201725.05.2017421 195.22131317.88
26.05.201726.10.5.2212.512.563.04
27.10.201728.11.2017331 195.2213.513.514.59
Всього: 171.15

Виходячи з того, що нараховані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотки за користування кредитними коштами, отриманими за договором, не відповідають умовам укладеного між сторонами договору, за результатами проведеного перерахунку суд дійшов висновку, що на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають до стягнення із ОСОБА_2 проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 26.08.2010 в сумі 860,49 грн. з розрахунку: 689,34+171,15 грн.

Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 по справі № 664/2784/15-ц.

Суд враховує, що загальний розмір штрафу складає 2021,15 грн., непогашене тіло кредиту - 1195,22 грн., а відсотків 860,49 грн., що є менше розміру пені, яка складає 3700 грн. З чого слідує, що розмір пені та комісії є нерозумним та несправедливим.

Крім того, розглядаючи вимоги позивача про стягнення пені та комісії з відповідача суд виходить із наступного. Як видно з матеріалів позову позивач просить їх стягнути сумарно не розмежовуючи окремо суму по пені та комісії.

У розрахунку доданому до позову розмір комісії указаний позивачем разом із розміром пені.

Розрахунки щодо нарахування пені та комісії, позивач обґрунтовує умовами, викладеними в Умовах і правилах надання банківських послуг.

З наданих розрахунків й заявлених вимог не можливо роз'єднати суми заборгованості по пені та комісії.

Суд вважає безпідставним та неправомірним нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобов'язання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені - як штрафної санкції за порушення виконання зобов'язань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобов'язальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах, на які посилався позивач.

За даних обставин суд приходить до переконання, що застосування позивачем положень ст. 546, 549 ЦК України ґрунтується на його суб'єктивному тлумаченні положень вказаних норм та не може враховуватись судом при вирішенні даного спору.

Тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії та пені (нарахованих сумарно) відмовити, стягнувши з відповідача штрафи, попередньо перерахувавши їх розмір.

Визначаючи обсяг відповідальності позичальника, сторонами погоджено, що у випадку порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, він зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді штрафу в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с. 9 довідка про умови кредитування та п. 2.1.1.7.6 Умов та правил а.с. 29).

Оскільки сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 26.08.2010 станом на 31.05.2017 становить 2055,71 грн. (заборгованість по кредиту у розмірі 1195,22 грн. + заборгованість за відсотками у розмірі 860,49 грн.), то процентна складова штрафу у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту становить 102,79 грн. і саме в цьому розмірі процентна складова штрафу підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не у розмірі 1521,15 грн., як безпідставно заявлено.

За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із стягненням з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.08.2010 станом на 31.05.2017 в загальному розмірі 2658,50 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту - 1195,22 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 860,49 грн., штрафу - 500 грн. фіксована частина та 102,79 грн. процентна складова.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБВАНК», у зв'язку з чим вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 131,20 грн. судового збору пропорційно частині задоволених вимог (8,2%).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.08.2010 станом на 31.05.2017 в загальному розмірі 2658 грн. 50 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1195 грн. 22 коп., по процентам за користуванням кредитом - 860 грн. 49 коп., штрафу - 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. фіксована частина, 102 грн. 79 коп.

Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» в рахунок часткового відшкодування судового збору 131 грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: вул. Грушевського 1-д, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Представник відповідача: ОСОБА_5, адреса місця знаходження: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення по справі складено 18 жовтня 2018 року.

Суддя Хомініч С.В.