Справа № 236/614/18
Провадження № 2/236/236/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлоусова А.Є.,

при секретарі Колесник О.І.,

за участі:

представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за лютий-липень 2016 року в сумі 26894,00 грн., заробітної плати за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 7819,52 грн., грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5487,93 грн., вихідної допомоги при звільненні в сумі 6364,02 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі з 17.07.2017 року до дня ухвалення судом рішення по суті спору.Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року, звільнений у звязку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні роботодавець не здійснив належних виплат найманому працівнику.

Позивач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, для участі в судовому засіданні не прибув, у відповіді на відзив відповідача підтримав заявлені ним позовні вимоги, просив здійснювати розгляд справи без його участі через скрутний матеріальний стан (а.с.64-66).

Представники відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 під час судового розгляду справи заперечували проти задоволення позову, додатково вказали, що позивач працював у структурному підрозділі залізниці на тимчасово окупованій території України, первинна документація структурного підрозділу втрачена, у всіх посадових осіб структурних підрозділів залізниці, які дислоковані на тимчасово окупованій території України, керівництвом ПАТ «Укрзалізниця» було відкликано право підпису, а відтак, відстежити правильність нарахування заробітної плати неможливо; на думку представників відповідача, ОСОБА_3 не було доведено існування заборгованості по заробітній платі у певному розмірі, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Суд, вислухавши думку присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_3 є громадянином України, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. 2-а Менжинського, буд. 58, внесений до Державного реєстру фізичних осіб платників податків, як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України мешкає за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Зі змісту записів у трудовій книжці серії АХ № 739862, виданої на імя ОСОБА_3, вбачається, що позивач 25.05.2007 року прийнятий на роботу до Локомотивного депо «Родаково» ДП «Донецька залізниця» слюсарем з ремонту рухомого складу 3-го розряду, 13.09.2007 року переведений на роботу помічником машиніста дизель-потягу цеху експлуатації локомотивів; 01.04.2008 року Локомотивне депо «Родаково» реорганізоване на Моторвагонне депо «Родаково» ДП «Донецька залізниця»; на підставі постанови КМУ від 25.06.2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; 15.04.2016 року Відокремлений підрозділ «Моторвагонне депо Родаково» ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Виробничий підрозділ «Родаківське моторвагонне депо» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; на підставі наказу від 17.07.2017 року № 424/ОС позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.9-10).

Згідно з довідкою, складеною в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_4, позивач працював у РПЧ-7 (93743, смт. Родаково, кв. Леніна,37), середньоденна заробітна плата позивача за період роботи з січня 2016 року по грудень 2016 року складала 159,75 грн. (а.с.11)

Згідно з довідкою-розрахунком оплати вихідної допомоги, складеною в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_4, позивач працював у Родаківському моторвагонному депо (93743, смт. Родаково, кв. Леніна,37), належна позивачу до виплати вихідна допомога у розмірі одного середнього заробітку (з урахуванням заробітної плати за лютий-березень 2017 року) становить 6364,02 грн. (а.с.12).

Згідно з довідкою-розрахунком оплати відпустки, складеною в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_4, позивач працював у Родаківському моторвагонному депо (93743, смт. Родаково, кв. Леніна,37), середньоденний заробіток позивача для розрахунку оплати відпустки (з урахуванням заробітної плати за квітень 2016 року березень 2017 року) становить 177,03 грн. (а.с.13).

Згідно з довідкою про середню заробітну плату (дохід), складеною в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_4, позивач працював у Родаківському моторвагонному депо (93743, смт. Родаково, кв. Леніна,37), середньоденна заробітна плата позивача за період роботи з січня 2017 року по квітень 2017 року складала 143,04 грн. (а.с.14).

ОСОБА_3 виходив на роботу в період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року, що підтверджено записами у Журналах обліку приходу на робоче місце локомотивної бригади приміського сполучення моторвагонного депо «Родаково» (а.с.15-28).

Наказом в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» ОСОБА_4 від 17.03.2017 року № 104/ОД для всіх працівників зазначеного виробничого підрозділу залізниці було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 0 год. 00 хв. 20.03.2017 року; оплата за час простою не з вини працівників має проводитись з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с.30).

Наказом першого заступника начальника Луганської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_5 від 17.07.2017 року № 424/ОС ОСОБА_3 було звільнено з роботи на посаді помічника машиніста дизель-поїзда на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку зі скороченням штату працівників), зі сплатою компенсації за 31 день відпустки, з виплатою одноразової допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (а.с.31).

Згідно із наданою представниками відповідача довідкою від 25.04.2018 року № 166 про стан невиплаченої заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2016 року працівникам, що переведені з ДП «Донецька залізниця» до Луганської дирекції залізничних перевезень, сума прийнятої заборгованості по заробітній платі працівнику ОСОБА_3 становить 14620,18 грн., сума виплаченої заборгованості 10240,44 грн. залишок до виплати 4379,74 грн. (а.с.51).

Згідно із наданою представниками відповідача платіжною відомістю № 85 платіжним дорученням № 38 від 06.09.2016 року перераховано заробітну плату працівникам, в тому числі ОСОБА_3 3413,48 грн. (а.с.52-54).

Згідно із наданою представниками відповідача платіжною відомістю № 384 платіжним дорученням № 585 від 07.03.2017 року перераховано заробітну плату ОСОБА_3 3413,48 грн. (а.с.55).

Згідно із наданою представниками відповідача платіжною відомістю № 131 платіжним дорученням № 491 від 21.02.2017 року перераховано заробітну плату ОСОБА_3 3413,48 грн. (а.с.56).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» (згідно з додатком №1).

Також Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02.09.2015року за № 735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21.10.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань , відомості з якого є у відкритому доступі, проведено державну реєстрацію: ПАТ «Українська залізниця» «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору від 17.07.2017 року. Трудова книжка позивача не містить даних щодо припинення трудового договору з відповідачем раніше дати 17.07.2017 року . Останній запис в трудовій книжці позивача (до постановки ОСОБА_3 на облік до місцевого центру зайнятості) вчинений відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» є належним відповідачем у справі.

Конституцією України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 Основного Закону зазначено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен впродовж визначеного законом строку виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 рік) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. «…За певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя…» (рішення Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 року, п.35, (заяви № 68385/10 та 71378/10)).

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні не отримаввсіх належних йому виплат, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Нормами Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачено особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Заперечуючи наявність вини підприємства у нездійсненні своєчасних розрахунків з позивачем, представники відповідача надали до суду копію Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 (а.с.79-95). Згідно з цим висновком втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, котре зберігається структурних підрозділах, розташованих у м. Донецьку, в м. Луганську, в тому числі до трудових книжок працівників, табелів обліку робочого часу, звітів, починаючи з 20.03.2017 року, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобовязання перед вивільненими працівниками, а саме видати трудову книжку та провести розрахунок, що свідчить про відсутність вини підприємства. Такі форс-мажорні обставини, на думку авторів висновку, є підставами для звільнення підприємства від відповідальності.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте такий сертифікат відповідачем до суду наданий не був.

Натомість наданий представниками відповідача висновок має консультативний характер і не є обовязковим для суду. Крім того, суд не може погодитися з посиланнями експертів на те, що форс-мажорні обставини настали для відповідача 20.03.2017 року, оскільки антитерористична операція триває на території Донецької області та Луганської областей з квітня 2014 року. Відповідачем не обґрунтовано, з якої причини за наявності «форс-мажорних обставин», не були вжиті заходи щодо звільнення працівників у встановленому порядку, з метою запобігання виникненню та нарощуванню заборгованості з виплати заробітної плати. Отже, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні.

Суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

У звязку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє відповідача обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на території, підконтрольній державній владі України, з квітня 2016 року, а звільнення позивача з роботи відбулось 17.07.2017 року.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у документах, наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в таких документах, є недостовірними.

Відповідачем лише визнана наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_3 та підтверджено копіями платіжних відомостей часткову виплату заборгованості на користь позивача.

З огляду на це, суд вважає, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період з лютого по липень 2016 року у розмірі 26894.00 грн., заборгованості по виплаті заробітної плати за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7819,52 грн.; суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 31 день в розмірі 5487,93 грн. (з розрахунку 177,03 грн. х 31 день = 5487.93 грн.), вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6364,02 грн..

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає про таке.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Ст. 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (у разі, якщо працівник у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому від відповідача сум з 18.07.2017 року по день ухвалення судом рішення, тобто по 04.07.2018 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звільнений з роботи 17.07.2017 року.

День звільнення позивача відповідно до положень п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07. 1993 року, є останнім днем його роботи у відповідному структурному підрозділі підприємства.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 згаданого Порядку для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За змістом останнього абзацу пункту 4 цього Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно із п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Обчислений час затримки розрахунку з дня звільнення 18.07.2017 року по 04.02.2018 року (день ухвалення рішення суду), складе 232 дні , тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 33185,28 грн. (143,04 грн. середньоденної заробітної плати х 232 робочих дні = 33185,28 грн.).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від сплати судового збору з причин скрутного матеріального стану, через тривалу невиплату роботодавцем заробітної плати. Ухвалою суду від 14.03.2018 року таке клопотання позивача було задоволено.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру визначена ставка судового збору1 % ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом задоволені вимоги позивача ОСОБА_3 майнового характеру у межах суми 79750,75 грн.. Сума судового збору, що має бути сплачений, становить 79750,75 грн. х 1% = 797,50 грн.. Враховуючи наведене суд покладає на відповідача витрати на суму 797,50 грн. і стягує ці кошти з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави.

Керуючись ст. 94,97,115 КЗпП України, ст. ст. 1,15,21 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 3,4,10, 12,13,19, 133,141, 142, 258,259,264,265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації Луганська область, м. Луганськ, Жовтневий район, вул. 2-а Менжинського, буд. 58):

заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року в розмірі 26894,00 грн.,

заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7819,52 грн.,

компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5487,93 грн.,

вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6364,02 грн.,

середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.07.2017 року по 04.07.2018 року (дата ухвалення судом рішення по суті вимог позивача) 33185,28 грн.,

а всього 79750 (сімдесят девять тисяч сімсот пятдесят) гривень 75 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судові витрати у розмірі 797 (сімсот девяносто сім) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Апеляційного судуДонецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст цього рішення суду виготовлений 13.07.2018 року.

Суддя -