Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-823/11

провадження № 61-2643св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приморський РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року у складі судді Погрібного С. О. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСоцбанк» (далі - ПАТ «УкрСоцбанк») про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 16 травня 2006 року уклав з АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» договір кредиту № 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, загальною площею 100,1 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 вищевказана квартира була передана в іпотеку банку, згідно з іпотечним договором від 22 травня 2006 року, укладеного між банком та ОСОБА_4

На виконання договору поруки 16 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 (матір'ю ОСОБА_2.) було укладено іпотечний договір (з майновим поручителем) від.

Згідно п. 1.1. зазначеного іпотечного договору ОСОБА_3 передала в іпотеку банку у якості забезпечення виконання ОСОБА_4 умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 двокімнатну квартиру, загальною площею 81,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 належить їй на праві власності.

У лютому 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 і, посилаючись на тимчасові фінансові труднощі, просив надати йому допомогу у перекредитуванні у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору.

08 лютого 2008 року між ОСОБА_5., ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_5 був зобов'язаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань, щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не виконував свої зобов'язання за договором кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462, з метою уникнути збитків, у вигляді штрафних санкцій, ОСОБА_6 уклав з банком договір уступки вимоги від 25 лютого 2008 року № 06-09/339.

Згідно з умовами договору уступки вимоги ОСОБА_5 було передано банком право вимоги від ОСОБА_2 боргу на загальну суму 193 457,78 доларів США, а ОСОБА_5 вніс на рахунок АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» суму боргу ОСОБА_2

ОСОБА_1, посилаючись на вищевикладені обставини, просив суд: визнати угоду про перехід до нього права власності на двокімнатну квартиру № АДРЕСА_3, згідно з іпотечним договором від 16 травня 2006 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк»; договору уступки вимоги від 25 лютого 2008 року № 06-09/339, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк», та договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462, укладеним між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» дійсною й визнати дійсною угоду про перехід до нього, як іпотекодержателя, права власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 а також визнати за ним право власності на вказану квартиру; зняти з реєстрації зареєстрованих осіб у спірній квартирі й виселити відповідачів з вказаного житлового приміщення.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за ОСОБА_1, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за укладеним кредитним договором, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 16 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» та ОСОБА_7, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н. В., в реєстрі за № 1406. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач не виконав умови кредитного договору перед новим кредитором ОСОБА_1 заборгованість не сплатив, а тому має право на визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на квартиру майнового поручителя - ОСОБА_3, судом має бути зараховано 80 000 доларів США боргу за укладеним кредитним договором у розмірі 193 457,78 доларів США.

Ухвалою апеляційного суд Одеської області від 14 грудня 2017 року заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із заочним рішенням районного суду, апеляційний суд мотивував свою ухвалу тим, що районний суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами доказами, правильно визначив характер спірних правовідносин.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем як поручителем не доведено виконання обов'язків відповідача як боржника за кредитом. При вирішенні справу судами не було проведено експертну оцінку спірного нерухомого майна, не перевірено чи не перевищує ринкова вартість квартири розміру заборгованості за кредитом. Судом не застосовано до спірних правовідносин положення статті 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначено спосіб реалізації предмета іпотеки. Крім того, суд не взяв до уваги, що іпотечне майно - квартира є єдиним місцем проживання ОСОБА_3, на яку відповідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути звернуто стягнення.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу в якому зазначив, що доводи касаційної скарги необґрунтовані, були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та мотивовано ними відхилені.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 16 травня 2006 року ОСОБА_2 уклав з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, загальною площею 100,1 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4.

На забезпечення виконання умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 вищевказану квартиру передано в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» згідно з іпотечним договором від 22 травня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_2

Відповідно до п. 1.1. цього іпотечного договору ОСОБА_3 - мати ОСОБА_2 передала в іпотеку банку, у якості забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462, двокімнатну квартиру, загальною площею 81,80 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 належить їй на праві власності.

У лютому 2008 року ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_1, і посилаючись на тимчасові фінансові труднощі, просив надати йому допомогу у перекредитуванні у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору.

08 лютого 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 був зобов'язаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462.

Відповідно до листа від 01 грудня 2014 року № 02.506-37/85-3687 заборгованість ОСОБА_2 перед банком за договором кредиту погашена у повному обсязі його поручителем ОСОБА_1 25 лютого 2008 року між ОСОБА_1 й банком укладено договір уступки вимоги № 06-09/339.

25 лютого 2008 року між банком та позивачем ОСОБА_1 укладено договір уступки вимоги № 06-09/339, згідно з умовами якого до останнього перейшли усі права кредитора за кредитним договором від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462.

Згідно з довідкою АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 01 лютого 2010 року ОСОБА_1 сплатив заборгованість за вказаним договором сплачено у повному обсязі 26 лютого 2008 року на підставі договору поруки від 08 лютого 2008 року № 06-09/2005.

Відповідно до пункту 4.2 іпотечного договору (з майновим поручителем) від 16 травня 2006 року (далі - договір) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а вразі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1 на підставі рішення суду; 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса; 4.5.3 шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» і ін.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення іпотечного договору ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на іпотечне майно двокімнатну квартиру, загальною площею 81,80 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, місто Одеса на підставі договору поруки та договору про уступку вимоги за кредитним договором від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462, укладеним між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, вирішуючи спір не врахував, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, а тому рішення районного суду та ухвала апеляційного суду не відповідають закону та підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання угоди дійсною та визнання права власності відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення районного суду та ухвала апеляційного суду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило