Справа № 604/408/17
Провадження № 2/604/7/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Кияшко М.З.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Колцуняка Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 звернулася з позовом до суду в інтересах ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 В обґрунтування своїх позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_3 є власником даного житлового будинку. ОСОБА_4 є племінницею дружини позивача, а ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, є її сім'єю (чоловіком та дітьми). У домоволодінні за вказаною адресою сім'я ОСОБА_7 не проживає, не сплачує комунальні платежі, не цікавиться будинком. Відповідачі проживають у с. Полупанівка, Підволочиського району. Вказане підтверджується актами обстежень. З огляду на вказане, враховуючи відсутність домовленості про право користування відповідачами належним позивачу будинковолодінням, та не бажання добровільно знятися із реєстрації, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання сторони не з'явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити. В попередніх засіданнях пояснив, що позивач із дружиною проживають закордоном та систематично приїжджають на Батьківщину. Сім'я ОСОБА_7 проживали у будинковолодінні № АДРЕСА_1, що належить позивачу. Всі ремонтні роботи та покращення умов проживання ОСОБА_7 здійснювали за гроші позивача та його сім'ї, оскільки у їх користуванні були кошти за оренду майнових паїв ОСОБА_3 та пенсійні картки. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідачі добровільно виселилися при поверненні додому сина позивача ОСОБА_10

Представник відповідача ОСОБА_4 щодо позову заперечив, просив відмовити у задоволені вимог у повному обсязі. Крім того зазначив, що виселення відповідачів було примусовим, пов'язане із постійними конфліктами та скандалами із сином позивача.

Відповідачі, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, проти позову заперечила.

Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30 березня 1992 року, виданого Жеребківською сільською радою, будинковолодіння, яке складається із 4-х будівель, що в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Жеребківської сільської ради від 02 лютого 1992 року №3. Право власності зареєстрована в Підволочиському БТІ та записане в реєстрову книгу за №1 за реєстровим №28 30 березня 1992 року.

З довідки №425 від 18 травня 2017 року вбачається, що АДРЕСА_1

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 березня 2017 року №162, виданої Підволочиською селищною радою, вбачається, що до складу сім'ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_3 (уповноважений власник), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, - дружина; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, - син; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, - донька; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 - племінниця; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, - чоловік племінниці; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9 - діти племінниці.

Відповідно до довідки Підволочиської селищної ради №240 від 24 квітня 2017 року фактично у житловому будинку проживає ОСОБА_8 із сином.

Відповідно до актів складених комісією у складі депутата в.о. №3 селищної ради та свідків, затверджених старостою села Жеребки від 28 вересня та 17 жовтня 2016 року, 20 лютого, 20 березня та 24 квітня 2017 року №№б/н; а також актів №№623, 649 від 07 вересня та 02 жовтня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_4,- племінниця; ОСОБА_5, - чоловік племінниці; ОСОБА_6, та ОСОБА_7,- діти племінниці зареєстровані АДРЕСА_2, однак за вказаною адресою не проживають.

Довідками Скалатської міської ради Підволочиського району від 30 червня та 14 листопада 2017 року стверджено, що ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3. Вказане також стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №3122 від 07 липня 2017 року, згідно якого ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 тимчасово проживають у будинку батька ОСОБА_12 без реєстрації 01 січня 2016 року.

Згідно відповіді старости с. Старий Скалат Підволочиського району на запит суду №4-151 від 07 червня 2017 року відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11 проживає за адресою: АДРЕСА_4. Відомості про місце проживання ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, - відсутні. Довідка видана на підставі акту обстеження №3052 від 07 червня 2017 року.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Частина 4 ст. 3 СК України передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В ході розгляду справи сторонами не оспорювався той факт, що відповідач ОСОБА_4 є племінницею дружини позивача, тобто між сторонами наявне кровне споріднення, що є ознакою сім'ї.

Свідками ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у попередніх судових засіданнях стверджено, що сім'я ОСОБА_4 проживала АДРЕСА_2, однак добровільно виселилася із вказаного будинковолодіння, забравши особисті речі.

Так, посилання представника відповідача на те, що син власника житлового будинку вигнав сім'ю відповідачів з спірного житлового будинку не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, суд приходить до переконання про відсутність поважних причин у зв'язку з якими ОСОБА_4 не проживають у будинковолодіння позивача.

Отже, у даному випадку суд вважає що відповідачі, які є членами сім'ї позивача, не проживають у його будинку понад один рік без поважних причин.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 досяг десятирічного віку, а ОСОБА_6, - шістнадцятирічного.

Частина 3 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Батьки неповнолітніх дітей не вирішували питання про їх місце проживання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Висновком органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-785/01-17 визнання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, - визнано недоцільним та таким, що суперечить інтересам неповнолітніх.

На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

В наявному у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування відсутні будь-які обґрунтування порушення прав неповнолітніх, натомість міститься лише посилання про те, що визнання їх такими що втратили право на користування житловим приміщенням буде суперечити їх інтересам. Жодних мотивів та підтверджень порушення їх прав не має. Також у висновку відсутні посилання на нормативно-правові акти які б в даному конкретному випадку стверджували про суперечність інтересам дітей, а тому суд вважає його необґрунтованим, формальним та до уваги не бере.

Крім того, в ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проживають за різними адресами, яка не збігається із місцем їх реєстрації (АДРЕСА_1), неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишилися проживати з матір'ю, налаштували свій побут та з 2016 року фактично проживають у с. Полупанівка Підволочиського району, де ОСОБА_7 ходить до загальноосвітнього навчального закладу, ОСОБА_6 ж, - навчається у медичному вузі в м. Чортків, періодично приїжджає до матері.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6, такими що втратили право користування спірним будинком не суперечить вимогам закону.

З огляду на вказане, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням по цих підставах.

На підставі наведеного, керуючись ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч. 1 ст. 9, ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 13, 15, 76, 77-82, 209, 258, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_14, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_15, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_16, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_17, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - житловим будинком АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 12 січня 2018 року.

Суддя Н.Б. Сташків