Справа № 126/2685/14-ц
Провадження № 22-ц/772/1249/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 рокуСправа № 126/2685/14-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Медвецького С.К.

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_3

відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 16 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Губка В.І. у приміщенні Бершадського районного суду Вінницької області,

встановив:

23 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 24.07.1982 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і за період спільного проживання ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, який був зареєстрований на відповідача ОСОБА_4, а також автомобілі РEUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, які зареєстровані на відповідача ОСОБА_4 та збудовано магазин з міні -баром, розташований по АДРЕСА_2.

Позивачем зазначено, що на даний час вони спільно не проживають, шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства не ведуть, однак добровільно не можуть дійти згоди щодо поділу майна яке є спільною сумісною власністю подружжя, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити спільне сумісне майна подружжя визнавши за нею право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку А, загальною площею 32,1 кв. м., житловою площею 19,9 кв. м. з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що складає 52/100 частини житлового будинку, а саме: кухню 1-2 площею 12,2 кв. м вартістю 50858 грн., кімнату 1-3, площею 9,3 кв. м. вартістю 38769 грн., кімнату 1-4, площею 10,6 кв. м., вартістю 44188 грн., літню кухню Б, вартістю 124736 грн., тамбур літера б вартістю 30290 грн., а всього на суму 288842 грн., за варіантом 1 (додаток 1) висновку експерта №201 від 23 липня 2015 року; у власності ОСОБА_4 залишити 1/2 частку житлового будинку загальною площею 36,7 кв. м., житловою площею 21,6 кв. м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що складає 48/100 частки, а саме: прихожа 1-1, площею 15-1 кв. м., кімната 1-5, площею 21,6 кв. м., навіс -а, погріб П., гараж Г, загальною вартістю 267674 грн.; в загальному користуванні просила залишити криницю літера К.

Також, просила залишити у її користуванні сарай літера В та тимчасову споруду піднавіс з банею -в, а у користуванні відповідача ОСОБА_4 залишити баню літера Д, які є самочинно збудовані.

Крім того, позивач просила виділити їй нежитлову будівлю магазин в АДРЕСА_2, вартістю 98356 грн. та автомобіль НОМЕР_4, 2002 року випуску вартістю 102153 грн., а ОСОБА_4 залишити автомобіль VOLKSWAGEN Т-5, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, 2004 року випуску, вартістю 249380 грн.

01 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності.

Позов мотивовано тим, що за період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, а також автомобілі РEUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, при цьому магазин з міні -баром в АДРЕСА_2 побудований ним за власні кошти, отримані від продажу будинку розташованого в АДРЕСА_3, який належав йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, а також за допомогою його батьків, які в рахунок заробітної плати отримували будівельні матеріали на будівництво магазину, а тому просив визнати за ним право власності на будівлю магазину з міні-баром, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та виключити даний об'єкт нерухомості зі списку майна, що підлягає розподілу між подружжям;

поділити між сторонами житловий будинок АДРЕСА_1 за варіантом №3 (додаток 3) висновку експерта №201 від 23 липня 2015 року залишивши у приватній власності ОСОБА_4 частину житлового будинку літера - А, площею 32,1 кв. м. , яка складається з кухні 1-2, площею 12,2 кв. м., кімнати 1-3, площею 9,3 кв. м., кімнати 1-4, площею 10,6 кв. м. частину літньої кухні Б, площею 17,6 кв.м., тамбур літ. Б, погріб літ П, гараж літ. Г вартістю 286 156,0 грн. Іншу частину будинку з господарськими спорудами та будівлями виділити ОСОБА_3;

поділити між сторонами транспортні засоби залишивши у власності ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_4, 2002 року випуску вартістю 102153 грн., а ОСОБА_3 виділити автомобіль VOLKSWAGEN Т-5, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, 2004 року випуску, вартістю 249380 грн. Різницю вартості автомобілів зарахувати в розрахунок судових витрат.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 16 березня 2018 року позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 та виділено в натурі наступне: частину житлового будинку "А" площею 36,7 кв.м., а саме: прихожа 1-1 площею 15,1 кв.м., кімната -1-5 площею 21,6 кв.м., веранда "а", навіс "а1", частина літньої кухні "Б" площею забудови 22,7 кв.м, загальною вартістю 270360 грн., припинивши право спільної сумісної власності на зазначене майно.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 та виділено в натурі наступне: частину житлового будинку "А" площею 32,1 кв.м., а саме: кухня 1-2 площею 32,1 кв.м., кімната 1-2 площею 9,3 кв.м., кімната 1-4 площею 10,6 кв.м., частина літньої кухні "Б" площею забудови 17,6 кв.м., тамбур "б", погріб "П", гараж "Г" загальною вартістю 286156 грн., припинивши право спільної сумісної власності на зазначене майно.

Зобов'язано ОСОБА_3 закласти дверний отвір з приміщення 1-1 в 1-2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7898 (сім тисяч вісімсот дев'яносто вісім) грн. різниці в ідеальних долях.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку автомобіля РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; 1/2 частку автомобіля VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3; 1/2 частку магазину з міні -баром по АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; 1/2 частку автомобіля VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3; 1/2 частку магазину з міні -баром по АДРЕСА_2.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; автомобіль VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3; магазин з міні -баром по АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову щодо визнання майна особистою приватною власністю і поділу транспортних засобів скасувати та постановити нове рішення, яким визнати за ним право особистої приватної власності на будівлю магазину з міні-баром, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та виключити даний об'єкт зі списку майна, що підлягає розподілу між подружжям. Поділити між сторонами транспортні засоби залишивши у власності ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_4, 2002 року випуску вартістю 102153 грн., а ОСОБА_3 виділити автомобіль VOLKSWAGЕN Т-5, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, 2004 року випуску, вартістю 249380 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, неправильно визначив обсяг майна що входить до спільної сумісної власності, що в свою чергу призвело до поділу магазину з міні-баром, який на думку апелянта є його особистою власністю.

Також, не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розподілу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в натурі частину житлового будинку «А» площею 36,7 кв.м, а саме: прихожу 1-1, площею 15,1 кв.м., кімнату 1-5, площею 21,6 кв.м. вартістю 152992 грн., веранду «а», вартістю 37610 грн., навіс літній «а-1», вартістю 9497 грн., погріб «П», вартістю 32526 грн., гараж «Г», вартістю 35049 грн., загальна вартість 267674 грн. за варіантом 1 (друга сторона) висновку експерта №201 від 23 липня 2015 року.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в натурі частину житлового будинку «А» площею 32,1 кв.м, а саме: кухню 1-2, площею 12,2 кв.м., кімнату 1-3, площею 9,3 кв.м., кімнату 1-4, площею 10,6 кв.м., вартістю 133816 грн., літню кухню «Б», вартістю 124736 грн., тамбур «б», вартістю 30290 грн., загальною вартістю 288842 грн. за варіантом 1 (перша сторона) висновку експерта №201 від 23 липня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10584 грн. різниці часток в ідеальних долях житлового будинку.

Визнати за ОСОБА_3 право власності та виділити в натурі в користування цілий магазин з міні-баром по АДРЕСА_2, вартістю 93965 грн.

Визнати за ОСОБА_4 право власності та виділити в натурі в користування цілий автомобіль НОМЕР_4, 2002 року випуску вартістю 102153 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8788 грн. різниці вартості автомобіля НОМЕР_4, 2002 року випуску вартістю 102153 грн. та магазину з міні-баром.

В іншій частині рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

В апеляційні скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки судом практично не розподілене спільне сумісне майно подружжя в натурі, судом невірно застосовано норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення по справі, висновки суду не відповідають обставинам справи.

11 червня 2018 року представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав до Апеляційного суду Вінницької області відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_6, у якому зазначає, що позивач в супереч положенням Цивільного процесуального кодексу України у апеляційні скарзі фактично змінює позовні вимоги та не зазначає які норми матеріального чи процесуального права порушив суд під час розгляду справи.

ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надала.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник власну апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини, апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали, вказавши на її безпідставність.

ОСОБА_3 в судовому засіданні власну апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини, апеляційну скаргу ОСОБА_4 не визнала, вказавши на її безпідставність.

В судове засіданні, яке було призначене після оголошеної у справі перерви за клопотанням сторін для укладення мирової угоди, ОСОБА_3 не з'явилась та надала клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу адвоката, однак суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання відмовити та продовжити розгляд справи у відсутність сторони, оскільки перебування адвоката на лікарняному належними доказами не підтверджено, пояснення сторонами було надано і відкладення розгляду призведе до порушення визначених законом строків розгляду апеляційної скарги, при цьому ОСОБА_4 повідомив, що врегулювання спору мирним шляхом є неможливим.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 16 березня 2018 року таким вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 24.07.1982 року сторони зареєстрували шлюб у Голдашівській сільській раді Бершадського району Вінницької області.

За період спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, який був зареєстрований на відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.08.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу. А також придбано автомобілі РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, які зареєстровані на відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів.

Крім того позивач за первісним позовом ОСОБА_3 стверджує, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 було збудовано магазин з міні -баром в АДРЕСА_2.

В свою чергу ОСОБА_4 стверджує , що магазин з міні -баром в АДРЕСА_2 побудований ним за власні кошти, отримані від продажу будинку розташованого в АДРЕСА_3, який належав йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, а також за допомогою його батьків, які в рахунок заробітної плати отримували будівельні матеріали на будівництво магазину.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від

15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До спірних правовідносин щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та магазину з міні-баром необхідно застосовувати норми КпШС України, оскільки СК України введений в дію 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а спірний будинок та магазин були набуті у власність до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

На момент придбання домоволодіння та отримання свідоцтва про право власності на магазин з міні-баром діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судом встановлено, що спірний магазин з міні-баром було побудовано під час перебування сторін у шлюбі та в подальшому цей об'єкт нерухомого майна використовувався у підприємницькій діяльності як чоловіком так і дружиною, тому правильним є висновок суду першої інстанції що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, спірне майно, а саме: магазин з міні-баром, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 автомобілі РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 є об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 твердження про те, що він за власні кошти збудував магазин з міні баром не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Зокрема, суд першої інстанції врахував, що дійсно ОСОБА_4 було продано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3, однак ним не надано будь-яких доказів, що саме за виручені від продажу будинку кошти був побудований магазин з міні -баром. Також, не заслуговують на увагу і надані позивачем за зустрічним позовом копії накладних на будівельні матеріали видані на ім"я ОСОБА_7 колгоспом ім. Калініна, оскільки з архівної довідки від 06.04.2015 року вбачається, що колгосп ім. Калініна існував з 1930 по 1992 рік. З 1992 року згідно протоколу № 3 створено КСП "Південь", яке з 30.01.2000 року реформоване в ТОВ "Кидрасівське" згідно протоколу № 2 від 30.01.2000., при цьому ОСОБА_4 не надано доказів, що саме відповідні будівельні матеріали були використані ним для будівництва магазину з міні-баром.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Для вирішення позовних вимог в частині поділу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали суду першої інстанції у справі проведено будівельно-технічну експертизу.

Згідно із висновком експерта № 201 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 23.07.2015 року встановлено ринкову вартість спірного будинковолодіння - 556516 грн., та надано три варіанти розподілу житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін та встановлених судом обставин, третій варіант розподілу будинку з господарськими спорудами запропонований експертом, відповідає фактичному порядку користування будинком, що склався між сторонами, а саме: позивачці за первісним позовом залишити у власності дольову частку для другого співвласника (друга сторона), а відповідачу за первісним позовом - для першого співвласника (перша сторона), оскільки відповідач за первісним позовом користується даними приміщеннями.

За третім варіантом розподілу будинку запропонованим у висновку експерта позивачу за первісним позовом ОСОБА_3 слід виділити частину житлового будинку "А" площею 36.7 кв.м., а саме : прихожа 1-1 площею 15,1 кв.м., кімната -1-5 площею 21,6 кв.м., веранда "а", навіс "а1", частина літньої кухні "Б" площею забудови 22,7 кв.м, загальною вартістю 270360 грн.

Відповідно ОСОБА_4 слід виділити частину житлового будинку "А" площею 32,1 кв.м., а саме: кухня 1-2 площею 12,2 кв.м., кімната 1-3 площею 9,3 кв.м., кімната 1-4 площею 10,6 кв.м., частина літньої кухні "Б" площею забудови 17,6 кв.м., тамбур "б", погріб "П", гараж "Г" загальною вартістю 286156 грн.

Відхилення від ідеальної частки 7898 грн., а тому різницю у вартості частин будинку з господарськими спорудами слід врахувати в результаті поділу усього майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про поділ будинку шляхом виділення їй 1/2 частини за першим варіантом висновку експерта (друга сторона) не заслуговують на увагу, оскільки такі вимоги під час розгляду справи позивачем не заявлялись, а зміна позовних вимог на стадії апеляційного перегляду справи ЦПК України не передбачено.

Щодо поділу решти спільного сумісного майна подружжя колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини другої статті 372 ЦК України та частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на магазин з міні-баром та автомобілі, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Встановивши, що магазин з міні баром та автомобілі РЕUGEOT PARTER - реєстраційний номер - НОМЕР_4, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; VOLKSVAGЕN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, однак кожен із подружжя бажає отримати у свою власність магазин з міні-баром та автомобіль РЕUGEOT PARTER, при цьому заперечують проти компенсації вартості своєї частини цього майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за сторонами права на 1/2 ідеальну частку переліченого майна.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального права та правовій позиції Верховного Суду.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції при вирішення спору безпідставно не врахував покази свідків, то дані доводи не заслуговують на увагу, оскільки за змістом положень процесуального закону ЦПК України при оцінці доказів суд повинен з'ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела проінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами. Всі ці обставини були враховані судом першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції тривалий час розглядав даний спір сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, задовольняв клопотання сторін про призначення експертизи, виклик свідків та витребування доказів, однак, враховуючи склад, розмір та вартість спільного майна, відносини, що склались між сторонами, їх вимоги та відсутність згоди, щодо розподілу цього майна, тому вирішити спір у інший спосіб на даний час не можливо.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку , що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: В.В. Оніщук

Судді: Л.О. Голота

С.К. Медвецький