Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 681/809/15-ц

провадження № 61-11150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Юзюка О. М., Ярмолюка О. І., Власенка О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він звільнений з роботи із ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 19 вересня 2011 року, однак виплату всіх належних йому сум із заробітку відповідачем в день звільнення не здійснено. Просив стягнути на його користь борг із заробітної плати в сумі 7 941,01 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 19 вересня 2011 року по день прийняття судом рішення, моральну шкоду в розмірі 1 грн, завдану відповідачем невиплатою заробітної плати.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року в складі судді Боб'як Б. В. позов задоволено. Стягнуто з філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Богданівецький комбінат хлібопродуктів» на користь ОСОБА_2 борг із заробітної плати в сумі 4 790,00 грн, та нараховану індексацію підвищення грошових доходів та компенсацію втрати частини доходу, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 320 308,05 грн, з відрахуванням з цієї суми податкових та інших обов'язкових платежів та 1 грн на відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині стягнення боргу із заробітної плати в сумі 4 790,00 грн допущено до негайного виконання.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем порушено вимоги статей 116, 117 КЗпП України, оскільки при звільненні не виплачена заробітна плата ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задоволено частково, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року скасоване і ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_2 4 790,00 грн заборгованості із заробітної плати із нарахуванням на дану суму індексації підвищення грошових доходів та компенсації втрати частини доходів (по день виплати); 50 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 грн моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що суд першої інстанції допустив помилку при стягненні коштів із філії, яка не є юридичною особою. Також при вирішенні вимог про розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, апеляційний суд врахував висновок Верховного Суду України у справі № 6-113цс16 від 27 квітня 2016 року.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд неправильно витлумачив висновок Верховного Суду України у справі № 6-113цс16 від 27 квітня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2016 року ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивовані безпідставністю вимог позовної заяви ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 18 березня 2011 року ОСОБА_2 був призначений на посаду директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Богданівський комбінат хлібопродуктів» і наказом від 19 вересня 2011 року звільнений із займаної посади за угодою сторін. Після звільнення позивача з роботи була нарахована заробітна плата у розмірі 4 790,00 грн. Виплата заробітку на час звільнення ОСОБА_2 з посади здійснювалась шляхом виплати готівки в касі комбінату і розпискою особи про отримання грошей у відомості про отримання грошей. Відомість про виплату розрахунку ОСОБА_2 знищена, розрахунок при звільненні з позивачем проведено не було, заборгованість склала 4 790 грн.

23 березня 2012 року ОСОБА_2 давав нотаріально посвідчену довіреність іншій особі для одержання належних йому грошових коштів у філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Богданівецький комбінат хлібопродуктів».

У липні і серпні 2014 року він тричі звертавсь з скаргами на відповідача у прокуратуру, територіальну інспекцію праці про невиплату йому розрахунку при звільненні у 2011 році. А також ним направлялись у 2014 році звернення з цього приводу у ПАТ «ДПЗК України» «Богданівецький КХП» й відповідачу було відомо про це, про що свідчать його письмові відповіді.

При скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд, врахувавши розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дій відповідача щодо її виплати, зробив висновок про зменшення цієї суми до 50 000 грн.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 зроблено висновок, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати.

Застосувавши висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило