Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 725/1303/17

провадження № 61-26763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Чернівецький лісгосп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Чернівецький лісгосп» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 24 травня 2017 року у складі судді Галичанського О. І. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Чернівецький лісгосп» (далі - ДП «Чернівецький лісгосп») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом відповідача від 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню цієї роботи. Оскаржуваний наказ про звільнення був виданий у період відпустки позивача та перебування його на лікарняному, що є порушенням трудового законодавства. Надаючи згоду на звільнення ОСОБА_1, профспілковий комітет провів засідання за його відсутності, що є порушенням вимог КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідач дійшов помилкового висновку про неспроможність позивача виконувати свої обов'язки за станом здоров'я, оскільки часткова втрата працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення з роботи за ініціативою власника без виконання інших умов. Протиправні дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив скасувати наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 20 лютого 2017 року щодо його звільнення з роботи та поновити на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп»; стягнути з ДП «Чернівецький лісгосп» на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівців від 24 травня 2017 року позов задоволено частково. Скасовано наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 20 лютого 2017 року про звільнення ОСОБА_1, лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп», на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп». Стягнуто з ДП «Чернівецький лісгосп» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. Стягнуто з ДП «Чернівецький лісгосп» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не дотримано порядку звільнення працівника з роботи, оскільки не встановлено згідно з вимогами чинного законодавства невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі за станом його здоров'я.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що рішення про звільнення позивача прийнято у період його тимчасової непрацездатності, що заборонено трудовим законодавством.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Чернівецький лісгосп»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) позивачу встановлено другу групу інвалідності та протипоказано роботу в звичайних, виробничих умовах праці та зазначено про можливість виконувати виключно сидячі роботи в приміщенні (кабінетних умовах без довготривалого перебування на ногах). Посадовою інструкцією лісничого передбачено, зокрема, що ця посада передбачає ненормований робочий день, посезонно ненормований робочий тиждень, довготривале перебування на ногах, помірну фізичну працю, психоемоційне навантаження, отже вказані умови праці можуть значно погіршити стан здоров'я ОСОБА_1 як інваліда другої групи. На підставі висновку МСЕК неодноразово були призначені засідання профспілкового комітету, про які належним чином повідомлено позивача, проте він жодного разу на вказані засідання не з'явився. У подальшому позивачу запропоновано роботу, яку він може виконувати за станом здоров'я, проте ОСОБА_1 від запропонованої посади відмовився. ДП «Чернівецький лісгосп» як роботодавець належним чином виконало свої зобов'язання перед ОСОБА_1 як працівником, звільнення останнього відбулося відповідно до вимог та у порядку передбаченому трудовим законодавством. Фактичне звільнення позивача відбулося у день його виходу на роботу після відпустки та лікарняних, проте вказані обставини судами залишено поза увагою.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Судуне надійшов.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що позивач працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» та наказом від 20 лютого 2017 року був звільнений з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню цієї роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з першого дня виходу з щорічної відпустки.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 19 жовтня 2016 року позивачу встановлена друга група інвалідності та протипоказана робота в звичайних виробничих умовах, зазначено про можливість виконувати сидячі види робіт в кабінетних умовах.

Згідно з посадовою інструкцією лісничого зазначена посада пов'язана з довготривалим перебуванням на ногах та контролем за виробничими процесами лісництва на великій території.

Суди встановили, що відповідно до акта ДП «Чернівецький лісгосп» від 17 лютого 2017 року позивачу запропоновано вакансію завідувача господарства, від якої він відмовився.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню цієї роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII(далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Крім того, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83 (з подальшими змінами та доповненнями), МСЕК Міністерства охорони здоров'я роблять експертизу тривалої або стійкої втрати працездатності, які в кожному конкретному випадку визначають ступінь і тяжкість порушення функцій організму, можливість інвалідом виконувати роботу за певною професією або роботу в звичайних чи спеціально створених умовах, за основною професією чи близькою до неї за кваліфікацією.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров'я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Однак висновка МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров'я виконувати роботу за професією лісничого немає.

Встановлено, що 02 серпня 2016 року ДП «Чернівецький лісгосп» направило ОСОБА_1 для проходження медичного огляду з проханням надати медичну довідку про професійну придатність до роботи на посаді лісничого, враховуючи особливості роботи з ненормованим робочим днем.

Відповідно до висновку лікарської консультативної комісії Герцаївської центральної районної лікарні від 08 серпня 2016 року посада лісничого ОСОБА_1 не протипоказана.

Згідно з медичною довідкою про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника ОСОБА_1 від 10 серпня 2016 року висновком комісії встановлено, що позивач приданий для роботи за професією лісничий при створенні відповідних умов.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що у матеріалах справи немає доказів, які підтверджують невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі за станом його здоров'я.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому його необхідно поновити на роботі. Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому правильно визначив розмір її відшкодування.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Встановлено, що відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_1 в період з 16 лютого 2017 року до 01 березня 2017 року перебував на амбулаторному лікуванні, тому його звільнення на підставі наказу від 20 лютого 2017 року суперечить вимогам частини третьої статті 40 КЗпП України.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недотримання роботодавцем процедури звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, тому останнього необхідно поновити на роботі та стягнути моральну шкоду.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що висновком МСЕК позивачу встановлено другу групу інвалідності та протипоказано роботу в звичайних, виробничих умовах праці та зазначено про можливість виконувати виключно сидячі роботи в приміщенні (кабінетних умовах без довготривалого перебування на ногах), оскільки у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров'я, зокрема відповідного медичного висновку МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Разом з тим, зібраними по справі доказами підтверджено, що позивач може обіймати посаду лісничого.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Чернівецький лісгосп» залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 24 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська