20.08.2018 637/370/18
13 червня 2018 року с.м.т.Шевченкове
Шевченківський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. ,секретар судових засідань - Сергієнко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду Харківської області цивільну справу №637/370/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-
участь у справі приймал: позивач - ОСОБА_2
9 квітня 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою.
Враховуючи викладене вимушений звернутися до суду за захистом свого
В судове засідання представник відповідача ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» не з'явився , поважної причини своєї неявки не повідомив.
Відповідно до витягу з реєстру щодо реєстрації юридичних осіб ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» має місце знаходження : м. Київ вул. Ремонтна,6 офіс 407.
Надіслані судові виклики повернути до суду за закінченням терміну зберігання.
За правилами п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається врученою, а особа повідомленою.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності встановив наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до умов п.3.1.договору ( п.3.1) відповідач (лізингодавець) зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу і передати його позивачу (лізингоодержувачу) у користування на строк та на умовах передбачених договором .
У договорі фінансового лізингу повинно бути зазначені наступні відомості :
вартість предмету лізингу , яка в наданому до суду договорі відсутня( п.8.2.) ; авансовий платіж 23% від вартості предмету лізингу ( п.9.2), який не зазначений враховуючи відсутність загальної вартості предмету лізингу; щомісячний періодичний платіж який також відсутній враховуючи відсутність загальної вартості предмета лізингу;; комісія за організацію договору 10% ( п.9.1), комісія за передачу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного в договорі ( п.9.7). Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі, та закінчується через 60 місяців з моменту підписання акту прий мання-передачі предмету лізингу. ( п.2.1).
Вартість предмета лізингу на момент укладення зазначається в Договорі та в Додатку №1, який є невідємною частиною даного договору.
Однак, п.8.2 Договору містіть рукописний текст з якого неможливо визначити вартість предмету (лізунгу).Позивачем зазначено, що Додаток №1 до Договору ним не підписувався та відповідачем йому не надавався .
Відповідно до пункту 4.1 договору відповідач зобов'язався передати позивачеві у користування предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дня отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, з урахуванням умов викладених у п.1.7 ст.1 даного договору.
На виконання умов договору позивач сплатив на рахунок лізингодавця платіж в розмірі 25 000.00 грн. та 250.00 грн. за банківський переказ (квитанція № 0.0 966344915 1 від 17 березня 2018 року).
Відповідно до п. 12.1 Договору фінансового лізингу, лізингоодержувач який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 , та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингнодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.
Листом від 16 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача з проханням розірвати договір фінансового лізингу та повернути сплачені грошові кошти в сумі 25 000.00 грн., які станом на момент розгляду справи позивачу неповернуті.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Згідно ст.1,2 Законом України «Про фінансовий лізинг» - фінансовий лізинг - це вид цивільно- правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу ,за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця(постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менш одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті509 Цивільного кодексуУкраїни); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
У пункті 8.2 оспорюваного Договору вартість предмета лізингу відсутні ,що ставить під сумнів домовленості сторін,щодо вартості предмету договору.
За умовами договору ціна предмету лізингу може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця ( п.8.3), що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 17 лютого 2018 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорах виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до частини другої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 Цивільного кодексу України.
За правилами статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 17 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_2та ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗІНГ», нотаріально посвідчено не було.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку про те, що договори містять несправедливі умови для позивача, а також всупереч вимогам чинного законодавства відповідач здійснює свою діяльність без ліцензії для здійснення фінансової діяльності, а лізинговий договір не був нотаріально посвідчений. Дана правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.).
Дані законодавчі приписи також відображені і у положенні Хартіїї захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 червня 1973 року № 543 , зокрема передбачається,що надання товарів чи прослу , у тому числі фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
Суд бере до уваги той факт , що позивачем , не зважаючи на не згоду з предметом лізингу Договір був підписаний, але зазначає ,що матеріальне право України забороняє укладання договорів, за якими одна із сторін знаходиться в суттєвій перевазі над іншою. Крім того, позивачем зазначено, що Додаток №1 до Договору, який є його невідємною частиною, між сторонами не укладався, а відповідачем факт відсутності укладеного Додатку №1 до Договору не спростовано.
Зважаючи на вище викладене, наявні підстави для задоволення позову визнання договору фінасового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених в рахунок виконання договору коштів.
Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, питання судових витрат вирішується на підставі ст.141 ЦПК України та підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.18,19,21 закону України «Про захист прав споживачів», ст.10,11 закону України «Про фінансовий лізинг»»ст.ст.220,227,628, 799,806 ЦК України, ст.ст. 12,13,76,77,81,83,141,211,223,247,258, 259, 265,268,273,279, 280-283 ЦПК України суд,
Позовні вимоги ОСОБА_2 до товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗІНГ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
СУДДЯ