БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/46/18
Справа № 356/1227/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.01.2018 Березанський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Капшученко І. О.,
при секретарі Харченко Ж. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідачі зареєстровані разом з ним в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2), проте фактично там не проживають з березня 2007 року та особистих речей в ньому не зберігають. Протягом тривалого часу позивач змушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг відповідно кількості зареєстрованих за вказаною адресою осіб. В обґрунтування своїх вимог посилається на положення ст. 71, ч. 2 ст. 107, ст. 156, ч. 2 ст. 167 ЖК України. Відтак, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2).
09.01.2018 через канцелярію суду позивач надіслав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, а також для підтвердження обставин позовних вимог вирішити питання виклику до суду та допиту в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.29).
Відповідачі у судове засідання повторно не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідачів, яке співпадає з адресами, вказаними позивачем у позовній заяві (а.с.22-23,25-26). Причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
За змістом п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 (далі по тексту - ЦПК України), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.
Суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 182 ЦК України, ч. 2. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2), на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.08.1998, виданого Відкритим акціонерним товариством «Березанське» та зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 22.05.2002 за № 1173 в реєстрову книгу № 4, реєстраційний номер № 37716905, свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2012 № 1716, виданого державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.10.2012, реєстраційний номер № 35973123 (а.с.6,8).
Як вказано позивачем в позовній заяві, відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а відповідач ОСОБА_3 - його сином, відтак, згідно ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України являються членами сім'ї власника спірної квартири, що підтверджується також наданим суду свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області 31.10.2007, актовий запис 44 (а.с.5).
У відповідності до будинкової книги, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку позивача з 03.08.1999, а відповідач ОСОБА_3 - з 11.11.2000 (а.с.10-11).
Згідно із вимогами ст.ст. 4, 12, 81, 89, 175, 263 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.
За змістом ст. 264 ЦПК України вибір та застосування правової норми є виключною прерогативою суду, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Для визначення матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, необхідно виходити із фактичних обставин, які наведені у позовній заяві.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідачі з березня 2007 року фактично не проживають в спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги. Дана квартира належить позивачу на праві приватної власності, відтак, відповідачі втратили право користування нею, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ст. 71, ч. 2 ст. 107, ч. 2 ст. 167 ЖК України. Проте вказані норми регулюють правовідносини найму житла державного та громадського житлового фонду (ст. 71, 107 ЖК України).
На відміну від цього, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, відтак, суд не бере до уваги обґрунтування ним своїх позовних вимог ст. 71, ч. 2 ст. 107 ЖК України. Окрім того, при зверненні до суду з позовною заявою вказано, що відповідачі по справі зареєстровані та проживали у спірній квартирі як дружина (тепер - колишня) та син позивача, відтак, користувались даним житловим приміщенням на правах членів сім'ї власника, а не на підставі договору найму, укладеного з ним, відтак, посилання позивача на ст. 167 ЖК України судом не беруться до уваги.
Натомість, відповідно до члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При чому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, обов'язковими умовами, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником, є статус члена сім'ї власника житла та факт спільного проживання разом з ним.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Як визначено ч. 1-3, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів, наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, а також п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким кожній особі гарантовано право на повагу до її житла.
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2) фактично не проживають, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 28.09.2017 (а.с.12).
Посилання депутата Березанської міської ради Київської області ОСОБА_7 у вказаному Акті на факт непроживання відповідачів у квартирі позивача з березня 2007 року судом розцінюються критично, так як вказані свідчення відносяться до періоду часу, що передував складанню Акта та не містять посилання на джерело отримання вказаних свідчень.
Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовною заявою 26.10.2017, відтак, безспірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи зареєстрованими в квартирі позивача по справі, в ній не проживали на момент подачі позову до суду менше одного року, а саме з 28.09.2017.
Отже, законних підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою, немає, так як не витриманий річний термін звернення з позовом до суду з моменту початку непроживання відповідачів в спірному житловому приміщенні.
Щодо заявленої позивачем в надісланій через канцелярію суду заяві від 09.01.2018 вимоги про виклик до суду та допиту в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч. 3 ст. 91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.
В той же час, згідно ч. 1 ст. 116 ЦПК України, допит свідків є способом забезпечення позову, що застосовується судом за заявою учасника справи, поданої з дотриманням вимог, встановлених ст. 117 ЦПК України. У випадку, якщо суд встановить, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (ч. 4 ст. 117 ЦПК України).
Враховуючи п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, подана позивачем заява підлягає поверненню позивачу на підставі ч. 4 ст. 117 ЦПК України, так як подана без дотримання вимог ст. 117 ЦПК України, а положення ч. 3 ст. 91 ЦПК України не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин з огляду на стадію судового розгляду, на якій було подано заяву.
У відповідності до ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Керуючись ч. 1 ст. 317, ст. 391, ст. 405 ЦК України, 4, 11-13, 76-83, 128, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідач має право подати лише заяву про перегляд заочного рішення до Березанського міського суду Київської області протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя І. О. Капшученко