Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 711/2212/17

провадження № 61-34696 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради,

представник третьої особи - Босюк Галина Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2017 року у складі судді Казидуб О. Г. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

12 жовтня 2017 року у складі суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просила надати дозвіл неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, тимчасовий виїзд разом з матір'ю ОСОБА_4 або в супроводі осіб, уповноважених нею, до Сполучених Штатів Америки в період літніх шкільних канікул з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Позов мотивовано тим, що 04 жовтня 2003 року між сторонами укладено шлюб, від якого є діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2014 року відновлено дошлюбне прізвище позивача з ОСОБА_10 на ОСОБА_4.

13 листопада 2014 року Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення, яким з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 стягнуто на утримання неповнолітніх дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 800 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 05 червня 2014 року та до досягнення дітьми повноліття. Також судом встановлено, що діти проживають разом з матір'ю та знаходяться на її утриманні.

З грудня 2014 року відповідач частково виконував покладені на нього Сімейним Кодексом України та вказаним судовим рішенням обов'язки з утримання неповнолітніх дітей, частково та нерегулярно сплачував аліменти, а з травня 2015 року взагалі припинив сплачувати аліменти, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість у розмірі 13 869,46 грн.

Після розірвання шлюбу позивач неодноразово планувала виїхати з дітьми за кордон на відпочинок, оздоровлення та до родичів з метою розширення їх кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, у зв'язку з чим зверталася до відповідача, направляла телеграми та листи на адресу проживання відповідача з проханням з'явитися до нотаріуса, з яким була домовленість про нотаріальне засвідчення дозволу на виїзд дітей за кордон, та надати згоду. Проте, позивач згоди на виїзд дітей за кордон без поважних причин не дає.

Позивач вказує, що зі своєї сторони вона сумлінно виконує батьківські обов'язки з виховання, навчання і розвитку дітей, поважає права дітей та їх людську гідність, не обмежує законних інтересів дітей на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання. У квітні 2016 року на прохання відповідача надала згоду на виїзд за межі України неповнолітніх дітей разом з батьком в період літніх шкільних канікул з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року без її супроводу, яку посвідчив приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська А. А. В зазначений період діти разом з відповідачем відвідали Болгарію.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2017 року, позов задоволено.

Надано дозвіл неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, тимчасовий виїзд разом з матір'ю ОСОБА_4 або в супроводі осіб, уповноважених нею, до Сполучених Штатів Америки в період літніх шкільних канікул з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діти проживають з відповідачем, на час проживання дітей у батька він одноособово їх виховує, несе усі основні матеріальні витрати на їх утримання, тому фактично несе основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для нормального та здорового розвитку дитини, що відповідає інтересам дітей. Позивач також має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітям в Сполучених Штатів Америки для підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку тому позов підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Такий виїзд за кордон не суперечитиме інтересам дітей, а тому об'єктивних причин, за яких слід було б відмовити позивачу в задоволенні її вимог не встановлено.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на час ухвалення рішення сплив час дії предмета позову посилаючись на те, що на дату постановлення рішення судом першої інстанції вказаний час не сплив, а предметом спору в тому числі є спір щодо правомірності певних дій відповідача, у зв'язку з чим вказана заявником обставина не є підставою для відмови в позові.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення та відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька втратив свою актуальність, оскільки сплив час його дії, тому відсутній предмет позову. Рішення суду першої інстанції не може бути виконаним та не направлено на захист прав, свобод та інтересів дітей, оскільки сплив час дії предмета позову, що суперечить нормам цивільного законодавства. За відсутності предмету позову апеляційний суд залишив ухвалене місцевим судом рішення, яке не відповідає вимогам законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодилась з доводами відповідача та просила залишити без змін ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що з 04 жовтня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

У березні 2017 року позивач звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей до США з матір'ю в період літніх шкільних канікул з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Відповідач вказаного дозволу на виїзд не надав, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції, повно встановив обставини справи на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з урахуванням положень статті 33 Конституції України, частини першої статті 3, частини першої статті 18 Конвенції ООН про права дитини, статей 150, 155, 157 СК Україниправильно застосував до спірних правовідносин норми статті 313 ЦК України, частини другої статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пункту Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями), якими врегульовано порядок виїзду за кордон дітей громадян України, у зв'язку з чим, правильно виходив з того, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Встановивши, що виїзд за кордон, про надання дозволу на який просить позивач, не суперечитиме інтересам дітей, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки об'єктивних причин, які могли б бути підставою для відмови у наданні такого дозволу під час розгляду справи не встановлено.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку рішенню місцевого суду на предмет його відповідності вимогам законності і обґрунтованості та відхилив доводи відповідача про відсутність предмету спору на час ухвалення рішення з підстав спливу строку дії предмета позову.

Аналогічним доводом відповідач аргументує і касаційну скаргу.

Так, єдиним доводом касаційної скарги відповідача для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції є те, що дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька втратив свою актуальність, оскільки сплив час його дії (період на який вказаний дозвіл мав бути наданий судом).

Разом з тим, зазначене не може бути підставою для скасування правильного по суті та законного за змістом рішення суду, тим більше, що на дату постановлення рішення судом першої інстанції вказаний час не сплив, а предметом спору в тому числі є спір щодо правомірності певних дій відповідача.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська