Постанова
Іменем України
12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 320/6970/16-ц
провадження № 61-16835св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач Міністерство оборони України,
представник відповідача Леонов Вадим Миколайович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Бабак А. М., Спас О. В., Полякова О. З.,

від 22 березня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що позивач проходив військову службу в період з 05 липня 1984 року по 18 серпня 1985 року на території Демократичної Республіки Афганістан. Наслідками виконання його військових службових обов`язків за час перебування на військовій службі є гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, стенокардія, церебральний атеросклероз ІІІ ступеню, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню.
Позивач є інвалідом ІІІ групи, внаслідок захворювань отриманих під час виконання військової служби. Його турбують головні болі, помірне запаморочення, порушення мови, періодичні болі в поперековому відділі хребта, болі в правому підребер`ї, шум у вухах. Після проведених лікувань стан здоров`я в повному обсязі не відновився. Внаслідок захворювання він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.
У зв`язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби, порушені його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв`язку з болем та постійними спазмами. Все це завдає йому моральних страждань.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 23 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою, або доказів, які б свідчили, що у нього змінився звичний спосіб життя.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки встановлення групи інвалідності позивачу є наслідком захворювання, пов`язаного із проходженням ним військової служби, то між цими діями існує причино-наслідковий зв`язок та у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди.
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга Міністерства оборони України, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Крім того, Міністерство оборони України вважає, що держава Україна не повинна відповідати за спричинення моральної шкоди позивачу під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан у зв`язку з тим, що Україна не є правонаступником армії Радянського Союзу, а Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та не врахували, що військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, а тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та грошові компенсації. Моральні страждання за виконання військового обов`язку вже враховані чинним законодавством.
Відзив на касаційну скаргу не подано.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
13 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 05 липня 1984 року по

18 серпня 1985 року, в період, коли там велись бойові дії, що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_1 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 № 428/с від 17 жовтня 2016 року (а. с. 9-10, 12).
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АД № 162666 з 15 серпня

2011 року ОСОБА_1 встановлена III група інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 13).
Відповідно до частини першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та отриманою позивачем шкодою. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Причини, які викликали захворювання позивача мали місце до набрання чинності Законом України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України.
Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяв до уваги, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.
Встановивши, що ОСОБА_1 набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан, де велись бойові дії, апеляційний суд не врахував, що підстави для покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання травми, відсутні.
В результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між травмою і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Демократичній республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України. За таких обставин, з урахуванням вимог статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області

від 22 березня 2017 року скасувати.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк