Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 182/2725/16-ц

провадження № 61-3731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів», товариство з обмеженою відповідальністю «Прімоколект. Центр грошових вимог»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів», товариство з обмеженою відповідальністю «Прімоколект. Центр грошових вимог», про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 7 077 грн зі сплатою 0,01 % річних зі строком сплати - до 08 жовтня 2014 року на споживчі потреби. 10 лютого 2014 року позивач достроково сплатила суму заборгованості за кредитним договором, яку повідомили співробітники відповідача, у розмірі 2 359,08 грн, однак ПАТ «Альфа-Банк» не надало довідку про припинення кредитного договору. На неодноразові звернення позивача щодо припинення кредитного договору ПАТ «Альфа-Банк» не надало відповіді, а листом від 10 червня 2014 року повідомило про те, що для розгляду її заяви потрібно більше часу. Вказувала на ведення відповідачем нечесної підприємницької практики. Вважає, що умови кредитного договору не відповідають вимогам закону.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати недійсним кредитний договір від 07 жовтня 2012 року, укладений між нею та ПАТ «Альфа-Банк», у зв'язку із застосуванням банком нечесної підприємницької практики при його укладенні та виконанні; повернути сторони у первісний стан: суму грошових коштів (тіло кредиту) в розмірі 7 077 грн, що була сплачена ОСОБА_1, залишити за ПАТ «Альфа-Банк»; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму процентів, штрафів (пені), комісій, сплачених нею на виконання кредитного договору від 07 жовтня 2012 року за період часу з 01 листопада 2012 року до 10 лютого 2014 року, у розмірі 3 397,56 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2017 року (в складі судді Рунчевої О. В.) позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 07 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», у зв'язку із застосуванням ПАТ «Альфа-Банк» нечесної підприємницької практики при його укладенні та виконанні. Сторони повернуто у первісний стан: суму грошових коштів (тіло кредиту) в розмірі 7 077 грн, що була сплачена ОСОБА_1, залишено за ПАТ «Альфа-Банк»; стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму процентів, штрафів (пені), комісій, сплачених нею на виконання кредитного договору від 07 жовтня 2012 року за період з 01 листопада 2012 року до 10 лютого 2014 року, в розмірі 3 397,56 грн. Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору від 07 жовтня 2012 року відповідач застосував заходи, які за своєю формою та змістом є нечесною підприємницькою практикою, що заборонено Законом України «Про захист прав споживачів».

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати, понесені ПАТ «Альфа-Банк» на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн, компенсовано за рахунок держави.

Рішення апеляційного мотивоване тим, що ОСОБА_1, підписуючи кредитний договір, погодилася із зазначеними у ньому умовами і протягом тривалого часу не висувала ПАТ «Альфа-Банк» жодних претензій щодо незгоди з окремими пунктами цього договору або ж щодо нерозуміння нею окремих його частин. Позивач не надала належних та допустимих доказів, що умови оспорюваного договору є несправедливими, його укладено внаслідок введення позичальника в оману або кредитодавець проводив нечесну підприємницьку практику.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд застосував норми матеріального права, якими позивач не мотивував свої вимоги. Факт виконання позивачем умов кредитного договору не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Викладені у кредитному договорі умови є несправедливими і суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У березні 2018 року справу передано.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 07 жовтня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який викладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку.

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 7 077 грн зі сплатою 0,01 % річних, кінцевий строк сплати визначено 08 жовтня 2014 року.

Відповідачем в суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Результат аналізу вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

У пункті 2.8 кредитного договору встановлено, що комісійна винагорода банку: за надання (інформації) виписок за рахунком становить за період з першого місяця користування кредитом по двадцять четвертий місяць користування кредитом - 3 % від суми кредиту; за приймання готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку - 35 грн; за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмного технічного комплексу самообслуговування агентів банку - 1,8 % від суми переказу (без ПДВ).

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, відмовляючи повністю у задоволенні позову, апеляційний суд не звернув уваги, що умовами спірного договору передбачено сплату комісійної винагороди банку (пункт 2.8 кредитного договору), та не встановив, які саме послуги за вказані винагороди надаються споживачу і чи є з урахуванням зазначеного ці положення кредитного договору справедливими.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, зокрема, щодо недійсності окремих умов кредитного договору від 07 жовтня 2012 року та здійснених позичальником платежів на виконання цих умов, які впливають як на загальний розмір сплачених сум, так і на інші нарахування, базовою величиною якої є основна сума кредиту, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то ухвалене апеляційним судом судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська