РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2945/18

пр. № 2/759/3893/18

20 серпня 2018 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, поштова адреса: АДРЕСА_2) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» (юридична адреса: 03142, м.Київ, вул.Василя Стуса, буд.33-35, блок № 8, літ.Б, фактична адреса: 03022, м.Київ, пр.Палладіна,44, 4 пов., праве крило) про захист часті, гідності та ділової репутації, суд

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_1 звертається з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації просить визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, поширену відповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» та розміщену на веб-сайті за посиланнямІНФОРМАЦІЯ_1 в розділі «Блог» інформації щодо причетності до протиправних діянь, рейдерства, вимагань, шахрайства, здійснення псевдо волонтерської діяльності, зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» в термін не пізніше 10 днів від набрання законної сили рішення, спростувати недостовірну інформацію поширену товариством та розміщену у вищезазначеному позиванні шляхом розміщення повного тексту рішення суду, прийнятого по даній справі, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. за розповсюдження недостовірної інформації та висловлення суб'єктивних оцінок в брутальній та принизливій формі та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 в розділі «Блог», Товариством з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» розміщено статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», в який розповсюджено негативну інформацію щодо діяльності та особистості ОСОБА_1 та очолюваної ним громадської організації «Рада громадської безпеки».

Так, відповідачем розповсюджено наступну інформацію (витяги мовою оригіналу):

«Сама по себе схема, по которой работают карманные «громадські організації» (ГО), незамысловатая, придумана и обкатана в среде одесских аферистов. Представители организации (напрямую либо через посредников) обращаются к предприятию с предложением сделать благотворительный взнос на е счет и если предприятие отказывается, - на него оказывается давление.

Вначале ГО, основанное мошенниками, публикует на своем сайте и фэйсбук-страницах активистов и / или заслуженных волонтеров (проплаченных или обманутых) вымышленную либо состоящую из перекрученных фактов информацию негативного характера. После этого «бомбит» запросами, обращениями и заявлениями МВД, прокуратуру и НАБУ…

Следующий шаг - информация о том, что против компании открыто уголовное производство, доносится ее партнерам и контрагентам в виде обращений от тех же ГО, а также путем размещения на так называемых сайтах-помойках (порталы, созданные для размещения черного ПР, не зарегистрированные как СМИ), в которых сообщается, что предприятие является недобросовестным и против него открыты производства.

…Нужно отметить, что компания Softline IT провела собственный анализ того, кто стоит за подобными действиями с помощью информационной системы YouControl.

Оказалось, что подрабатывает таким образом некий одессит ОСОБА_5 (на фото), основавший в 2007 году ГО «Рада громадської безпеки» с группой «братьев по разуму». До 2007 году данная ГО находилась в спящем режиме, однако с 2014 года, пользуясь общим патриотическим подъемом, начала бурно имитировать волонтерскую деятельность…

Организация же «Рада громадської безпеки» любую мелочь показывает как серьезную работу, пытаясь таким образом замаскировать под волонтерскую структуру. Поэтому мы присмотрелись к работе ГО «Рада громадської безпеки» в разрезе судебных дел. А тут - полный набор. Иски о защите чести и достоинства, административные нарушения, а также заказные уголовные дела. Деятильность псевдоактивистов продолжается уже много лет и приобрела значительные масштабы.

В ноября 2015 года (более двух лет назад) в Одессе реальные волонтеры и предприниматели провели пресс-конференцию под названием "Почему псевдо-патриотическая организация в Одессе прикриваеться Майданом". Там была озвучена причастность ОО «Совет Общественной безопасности» в преступных организованных групп, а также таких преступлений, как вымогательство средств и захвата предприятий, нанесение телесных повреждений, угрозы убийством, уничтожение имущества, использование огнестрельного оружия и создание незаконных финансовых схем.

Волонтер ОСОБА_20 сообщил, что пострадал от данной организации, а характеризует он ее не иначе, как ОПГ (организованная преступная группировка), которая прикрывается флагом и патриотическими лозунгами...».

Зазначає, що відповідачем розповсюджено серед невизначеного кола користувачів Інтернету недостовірна та негативна інформація, яка виражається в наведенні неправдивих даних, які спотворюють реальні обставини та декредитують ділову репутацію ОСОБА_1, очолювану ним ГО «Рада громадської безпеки», принижують честь та гідність, тобто порушують немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки в цілому характер висловлювань створює негативне враження і відношення з боку громадян та суспільства, формує негативне уявлення у громадян про те, що позивач, порушуючи моральні та етичні норми, займався та займається протиправними діяннями.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 05.03.2018 року вищезазначену позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін) запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом п»ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали. Позивач має право на подання відповіді на відзив. Відповідач має право на заперечення. Учасникам справи роз'яснено, що відповідно до частини п'ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторонам роз'яснено також, що за клопотанням однієї зі сторін розгляд справи може проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та строки подання такого клопотання (а.с.37-38).

01.06.2018 року через канцелярію Святошинського районного суд м.Києва ОСОБА_10, яка представляє інтереси ОСОБА_1 просить приєднати докази, а саме: експертний висновок за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет.

11.06.2018 року через канцелярію Святошинського районного суд м.Києва у встановлений ухвалою термін відповідачем подано відзив на позовну заяву, де зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтовані та такими, що не підлягають до задоволення з огляду на те, що інформацію, яка є предметом даного спору, є правдивою.

22.06.2018 року через канцелярію Святошинського районного суд м.Києва ОСОБА_10, яка представляє інтереси ОСОБА_1 подала відповідь на відзив в якому позивач заперечує, що він не є публічною особою та не повідомляючи про своє місце роботи вважає, що відповідачем порушено його право на ділову репутацію, також, де підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі. Щодо відзиву на позовну заяву вказує, що відповідач не надає доказів про поширення ним недостовірної інформації.

За вказаних обставин, суд, за правиламист. 279 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 в розділі «Блог», Товариством з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» розміщено статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», в який розповсюджено негативну інформацію щодо діяльності та особистості ОСОБА_1 та очолюваної ним громадської організації «Рада громадської безпеки». Розповсюджено наступну інформацію (витяги мовою оригіналу):

«Сама по себе схема, по которой работают карманные «громадські організації» (ГО), незамысловатая, придумана и обкатана в среде одесских аферистов. Представители организации (напрямую либо через посредников) обращаются к предприятию с предложением сделать благотворительный взнос на ее счет и если предприятие отказывается, - на него оказывается давление.

Вначале ГО, основанное мошенниками, публикует на своем сайте и фэйсбук-страницах активистов и / или заслуженных волонтеров (проплаченных или обманутых) вымышленную либо состоящую из перекрученных фактов информацию негативного характера. После этого «бомбит» запросами, обращениями и заявлениями МВД, прокуратуру и НАБУ…

Следующий шаг - информация о том, что против компании открыто уголовное производство, доносится ее партнерам и контрагентам в виде обращений от тех же ГО, а также путем размещения на так называемых сайтах-помойках (порталы, созданные для размещения черного ПР, не зарегистрированные как СМИ), в которых сообщается, что предприятие является недобросовестным и против него открыты производства.

…Нужно отметить, что компания Softline IT провела собственный анализ того, кто стоит за подобными действиями с помощью информационной системы YouControl.

Оказалось, что подрабатывает таким образом некий одессит ОСОБА_5 (на фото), основавший в 2007 году ГО «Рада громадської безпеки» с группой «братьев по разуму». До 2007 году данная ГО находилась в спящем режиме, однако с 2014 года, пользуясь общим патриотическим подъемом, начала бурно имитировать волонтерскую деятельность…

Организация же «Рада громадської безпеки» любую мелочь показывает как серьезную работу, пытаясь таким образом замаскировать под волонтерскую структуру. Поэтому мы присмотрелись к работе ГО «Рада громадської безпеки» в разрезе судебных дел. А тут - полный набор. Иски о защите чести и достоинства, административные нарушения, а также заказные уголовные дела. Деятильность псевдоактивистов продолжается уже много лет и приобрела значительные масштабы.

В ноября 2015 года (более двух лет назад) в Одессе реальные волонтеры и предприниматели провели пресс-конференцию под названием "Почему псевдо-патриотическая организация в Одессе прикриваеться Майданом". Там была озвучена причастность ОО «Совет Общественной безопасности» в преступных организованных групп, а также таких преступлений, как вымогательство средств и захвата предприятий, нанесение телесных повреждений, угрозы убийством, уничтожение имущества, использование огнестрельного оружия и создание незаконных финансовых схем.

Волонтер ОСОБА_20 сообщил, что пострадал от данной организации, а характеризует он ее не иначе, как ОПГ (организованная преступная группировка), которая прикрывается флагом и патриотическими лозунгами...».

Позивач стверджує, що відповідачем розповсюджено серед невизначеного кола користувачів Інтернету недостовірна та негативна інформація, яка виражається в наведенні неправдивих даних, які спотворюють реальні обставини та декредитують ділову репутацію ОСОБА_1, очолювану ним ГО «Рада громадської безпеки», принижують честь та гідність, тобто порушують немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки в цілому характер висловлювань створює негативне враження і відношення з боку громадян та суспільства, формує негативне уявлення у громадян про те, що позивач, порушуючи моральні та етичні норми, займався та займається протиправними діяннями.

Згідно з вимогамистатті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно дост. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до положеньст. 32 Конституції Україникожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергуст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституціїта законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У відповідності з ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1ст.275 ЦК Українифізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно дост.297 ЦК Україникожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту.

Суд вважає, що автор статті висловлює лише оціночні судження у більш-менш культурній формі через призму саме свого світосприйняття щодо відомих йому фактів. Він робить власні висновки і припущення з інформації, яку наводить у статті. Ці висновки і припущення є результатом інтелектуальної діяльності автора, тому визнаються оціночними судженнями.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації, відповідно до постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справа №569/568/15-ц від 15.03.2017.

Автор наводить посилання на джерела інформації яку він інтерпретує, оцінює, і з приводу якої висловлює припущення, думки.

Висновок спеціаліста позивачем долучений до справи стверджує, що в тексті статті відсутнє звинувачення пана ОСОБА_1 - «… у наданому для аналізу фрагменті тексту, який, по-перше, не містить фактичного (безпосереднього) звинувачення пана ОСОБА_1 та його відповідальності за рейдерські захоплення, про які йдеться у повідомленні; по-друге, автор спірного тексту не використовує табуйовану лексику».

Оціночне судження є суб'єктивним висновком (думкою) щодо фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації. Саме тому неможливо оцінити правдивість чи правильність таких висновків (думок).

Визначення поняття оціночних суджень міститься в ЗУ «Про інформацію». Також Європейський суд з прав людини, у справі "Лінгенс проти Австрії"(1986), надав тлумачення відмінності оцінки факту від самого факту.

Оціночними судженнями… є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири (ст. 30 ЗУ «Про інформацію»).

Відповідно до п. 4 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

В абзаці 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Як зазначено у цій Постанові чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Закон охороняє право на критичні висловлювання.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідно до ст.34 Конституції України.

Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України про відшкодування моральної шкоди).

Відповідно до статті 277 ЦКУ не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України про захист честі, гідності та ділової репутації).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п. 15 Постанови юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Закон дозволяє художні форми оціночних суджень (перебільшення, сатира, провокація, ін.)

Про це прямо зазначено в ст. 30 ЗУ «Про інформацію». Також Європейський суд з прав людини у справі «Де Хес і Гийзельс проти Бельгії» 1997 зазначив: «стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму, в якій це робиться. В той же час свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації».

Деякі провокативні і навіть агресивні оціночні судження - дозволені.

Провокативні, грубі та агресивні висловлювання є оціночними судженнями. Європейський суд підкреслює, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження» (Рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.2012 у справі «Тушалп проти Туреччини»).

Межа допустимої критики щодо ОСОБА_1 як публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

ОСОБА_1 є публічною особою, адже відіграє певну роль у суспільному житті - очолює громадську організацію, дає коментарі ЗМІ, веде блог, намагається впливати на суспільну думку. Ставши публічною особою він прийняв на себе всі ризики щодо значно широкої критики.

Межа допустимої критики щодо … публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п.21 ППВСУ про захист честі, гідності та ділової репутації).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суд повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, зокрема, у названій Декларації зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті в будь-якій галузі (п.21 ППВСУ про захист честі, гідності та ділової репутації).

Публічні особи апелюють до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, тому вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. (п.21 ППВСУ про захист честі, гідності та ділової репутації).

До цієї справи слід застосовувати гарантії ЗУ «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів». Будь-який веб-сайт є засобом масової інформації інформація. Цей висновок є логічним відповідно до наступних легальних визначень: масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб(ч.1 ст.22 ЗУ «Про інформацію»). Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації (ч.2 ст.22 ЗУ «Про інформацію»). Аудіовізуальна інформація - будь-які сигнали, що сприймаються зоровими і слуховими рецепторами людини та ідентифікуються як повідомлення про події, факти, явища, процеси, відомості про осіб, а також коментарі (думки) про них, що передаються за допомогою зображень та звуків (ст.1 ЗУ «Про телебачення»).

Судження автора відповідають діловій репутації ОСОБА_1 і ГО «Рада Громадської Безпеки». В цьому можна пересвідчитися дослідивши дайджести, публікації, інформаційні матеріали щодо цих осіб. Приклади інформаційних матеріалів в ЗМІ:

«Судья Киевского районного суда города Одессы ОСОБА_21 написала заявление в милицию о том, что ОСОБА_5 ударил её сегодня по лицу, в ходе так называемого "штурма" зданиясуда»ІНФОРМАЦІЯ_2

«Милиция подтвердила, что ОСОБА_5 ударил женщину» ІНФОРМАЦІЯ_3 і т.і.

Щодо грамот наданих позивачем, суд вважає, що ці докази не є доказом позитивної репутації. По-перше, в «подяці військово-медичного клінічного центру» від 21 серпня 2014 року, не згадується ОСОБА_1 і ГО «РГБ»; по-друге, не можливо підтвердити справжність «подяки» підписаної Командиром РеД, підполковником ОСОБА_13, без дати; по-третє, не можливо підтвердити правдивість двох грамот про проголошення подяки ГО «РГБ» підписані, і ОСОБА_7

Щодо висновку спеціаліста, суд вважає, що він не може вважатися доказом у розумінні глави 5 ЦПК України. Лише результати судової експертизи, консультації експерта призначеного судом або висновок експерта підготовлений на замовлення учасника справи, може стати доказом в суді, який, однак не має заздалегідь встановленої сили. Суд призначає судову експертизу у певних випадках (ст.103 ЦПК України) . А правомочності спеціаліста обмежені в ч.1 ст.74 ЦПК, а саме - спеціаліст це особа яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов'язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо.)

Також, позивач у своїй позовній заяві наводить рішення приморського районного суду м. Одеси (справа №522/3450/16), яким зобов'язано ОСОБА_9 спростувати недостовірну наведену інформацію на прес-конференції на тему: «Злочинна діяльність псевдо-патріотичних організацій» щодо причетності ОСОБА_1 та Громадської організації «Рада громадської безпеки». Проте на зазначеній прес-конференції окрім ОСОБА_14 виступили ще щонайменше 4 особи, зокрема: ОСОБА_15 (громадський активіст), ОСОБА_16 - командир 81 бригади «Кіборги» та ОСОБА_17, які повідомили про причетність Відповідача та його організацій до злочинних організованих груп, захоплення підприємств, нанесення тілесних ушкоджень, знищення майна.

Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб'єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення.

Аналізуючи наведені покази суд зазначає, що відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суд повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Оскільки позивач займає публічну посаду, суд бере до уваги роз'яснення викладені у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Крім цього, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

У рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (Рішення у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року).

Виходячи з наведеного, суд вівдмовляє у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст.6-13, 18, 19,77-79, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 275, 277, 279, 354 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, поштова адреса: АДРЕСА_2) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софтлайн-ІТ» (юридична адреса: 03142, м.Київ, вул.Василя Стуса, буд.33-35, блок № 8, літ.Б, фактична адреса: 03022, м.Київ, пр.Палладіна,44, 4 пов., праве крило) про захист часті, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду міста Києва.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць