Справа № 201/2384/18
Провадження № 2/201/1378/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 жовтня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

12.03.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпровської міської ради (далі КП «ЖЕП № 37» ДМР) про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні в розмірі 208 814 грн. 76 коп. (а.с.№ 2, 3).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15.03.2018р. позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху і позивачеві було надано строк для усунення її недоліків (а.с. № 15).

19.04.2018р. на виконання цієї ухвали позивач надав уточнений позов (а.с. № 18, 19).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.05.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. № 34).

У звязку із тим, що до суду двічі повертався конверт, направлений на адресу відповідача з відмітками пошти про неможливість вручення, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.07.2018р. справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 49).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2015р. по справі № 201/9101/14-ц стягнуто з КП «ЖЕП № 37» ДМР 66 985 грн. 38 коп. середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018р. рішення суду змінено, стягнуто середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні 19.09.2013р. в розмірі 66 985 грн. 38 коп., який досі не сплачено.

Вказана сума середнього заробітку була стягнута за період з дати звільнення (19.09.2013р.) по дату уточнених позовних вимог (19.02.2015р.). Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час подальшої затримки проведення повного розрахунку в сумі 208 814 грн. 76 коп. за період 20.02.2015р. (наступний день за уточненням вимог у справі № 201/9101/14-ц) по 12.03.2018р. (день подання цього подову), а всього 1116 днів, виходячи з того, що середньоденний розмір заробітної плати визначений рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області в сумі 187 грн. 11 коп.

В окремих поясненнях до позову від 10.07.2018р. вказав, що згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій і установ КП «ЖЕП № 37» ДМР перебуває у стадії припинення, аде діяльність його не завершена, тому належні позивачеві виплати можуть бути здійснені правонаступником.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 117, 238 КЗпП України, просив позовні вимоги задовольнити.

Позивач 10.10.2018р. надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. № 75).

Представник відповідача КП «ЖЕП № 37» ДМР в судові засідання, які були призначені на 12.09.2018р. та 10.10.2018р. не зявилася, про дату та час слухання справи кожного разу повідомлялася належним чином за юридичною і фактичною адресами (а.с. № 39, 45). При цьому, судові повістки на 12.09.2018р. та 10.10.2018р. були повернуті до суду поштою неврученими з відповідними позначками «за закінченням терміну зберігання» , «не розшукано» (а.с. № 64 - 73), що у розумінні ст. 128-130 ЦПК України є належним повідомленням. Окрім того, відповідач повідомлявся про дату та час слухання справи 10.10.2018р. о 10 год. 30 хв. шляхом розміщення оголошення для учасників справи на офіційному сайті «Судова влада» (а.с. № 74).

За ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У звязку з чим, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст.210 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів у порядку, передбаченому главою 11 розділу ІІІ ЦПК України.

З урахуванням заяви позивача та неявки представника відповідача, судове засідання 10.10.2018р. відбувалось за правилами ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази по справі за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2013р. по справі № 201/6448/13ц (провадження№ 2/201/2001/2013) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до КП «ЖЕП № 37» ДМР про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2013р. рішення суду першої інстанції скасоване, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді бухгалтера КП «ЖЕП № 37» ДМР, стягнуто на його користь 18 898 грн. 11коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та 200 грн. на відшкодування моральної шкоди. Присуджена до стягнення грошова сума середньої заробітної плати визначена без врахування податку та інших обов'язкових платежів.

Апеляційний суд у цій справі дійшов висновку про те, що у зв'язку з поновленням позивача на роботі на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України на його користь стягується середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у період з 22.04.2013р. по 17.09.2013р., а саме за 101 робочий день.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена з урахуванням вимог пунктів 2, 3, 4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (зі змінами) і наданих відповідачем відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 у лютому та березні 2013р. У кожному з вказаних місяців ОСОБА_1 відпрацював по 20 робочих днів та отримав заробітну плату у розмірі 3742 грн. 25коп. за кожний місяць. З врахуванням вказаних відомостей його середньоденна заробітна плата складає 187 грн.11 коп. (3742,25 х 2 : 40 = 187,11). Загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 18 898 грн. 11коп. (187,11 х 101 = 18 898,11). Присуджена сума середньої заробітної плати у розмірі 18 898 грн. 11коп. визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника.

У задоволенні вимог про стягнення 9245 грн. 33коп. за час перебування в учбовій відпустці у період з 22.04.2013р. по 27.06.2013р. позивачеві відмовлено, оскільки фактично з 22.04.2013р. позивач був звільнений з роботи та перебував не у відпустці, а у вимушеному прогулі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015р. по справі № 201/9101/14 ц (провадження 2/201/1218/2015) з КП «ЖЕП № 37» ДМР на користь ОСОБА_1 стягнуто заробітну плату за час затримки повного розрахунку при звільненні (грошову компенсацію за невикористану відпустку) в сумі 66 985 грн. 38 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.11.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015р. скасоване. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з КП «ЖЕП №37» ДМР 1 250 грн. 64 коп. в рахунок невикористаної відпустки та 500 грн. в рахунок затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017р. рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.11.2015р. скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018р. викладено другий абзац резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015р. в наступній редакції: «Стягнути з КП «ЖЕП №37» ДМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні 19.03.2013р. в розмірі 66 985 грн. 38 коп.»

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015р. було залишено без змін (а.с. № 20 26).

Як встановлено судами у цій справі, ОСОБА_1 з 19.12.2012р. перебував з КП «ЖЕП №37» ДМР у трудових відносинах, працюючи на посаді бухгалтера та наказом від 30.04.2013р. був звільнений за прогули з 22.04.2013р.

17.09.2013р. рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області позивача було поновлено на роботі з виплатою всіх передбачених законом сум за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, рішення набрало законної сили.

Наказом КП «ЖЕП №37» ДМР №74 від 18.09.2013р. ОСОБА_1 був поновлений на роботі та допущений до виконання службових обовязків з 19.09.2013р.

На підставі цього рішення суду відповідач поновив позивача на роботі, виплатив належні йому за рішенням суду суми.

18.10.2013р. наказом №112-к позивача повторно було звільнено за прогул у звязку з відсутністю на роботі 18.09.2013р. та 20.09.2013р.

При звільненні позивачу не було своєчасно компенсовано невикористану відпустку за період з 22.04.2013р. (дати першого звільнення) по 11.09.2013р. (до дати працевлаштування позивача на підприємстві ТОВ «Альянс Плюс»).

З розяснень, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13 вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто саме на роботодавця покладається обовязок провести в день звільнення з працівником повний розрахунок.

Таким чином, закон прямо покладає саме на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Правилами п. 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100. Відповідачем у цій справі не надано доказів на спростування розрахунку виплат за час затримки заробітної плати. Доводами приведеними в апеляційній скарзі не було спростовано факт того, що позивачу при звільненні були виплачені усі належні до виплати суми, а саме компенсація за невикористану ним відпустку.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові та уточненні до нього ставив питання саме про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні 19.09.2013р.

При цьому, апеляційний суд звернув увагу на те, що наслідків для застосування пропущеного строку позовної давності немає, ураховуючи предмет позову. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016р. у справі №6-1395цс16.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати належних до сплати сум, виходячи з розміру його середньої заробітної плати за лютий-березень 2013р., середньоденної - 187 грн.11 коп., помноженої на 101 день вимушеного прогулу (187,11 х 101 день), обрахованого у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2013р. (а.с. № 27 30).

Як вбачається з установлених апеляційним судом Дніпропетровської області обставин у справі № 201/9101/14-ц (а.с. № 20 26) наказом КП «ЖЕП №37» ДМР від 30.04.2013р. позивача було звільнено за прогули з 22.04.2013р.

17.09.2013р. вищевказаним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області позивача було поновлено на роботі з виплатою всіх передбачених законом сум за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, рішення набрало законної сили.

Наказом КП «ЖЕП №37» ДМР №74 від 18.09.2013р. ОСОБА_1 був поновлений на роботі та допущений до виконання службових обовязків з 19.09.2013р. На підставі цього рішення суду відповідач поновив позивача на роботі, виплатив належні йому за рішенням суду суми.

18.10.2013р. наказом №112-к позивача повторно звільнено за прогули у звязку з відсутністю на роботі 18.09.2013р. та 20.09.2013р.

При повторному звільненні позивачеві не було компенсовано невикористану відпустку за період вимушеного прогулу до його працевлаштування на ТОВ «Альянс Плюс» (з 23.04.2013р. по 11.09.2013р.), у звязку із чим він звернувся до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015р., зміненим частково Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018р., з роботодавця стягнуто середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні 19.03.2013р. в розмірі 66 985грн. 38коп. Сума була визначена на підставі наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. по справі № 6-511цс16).

При застосуванні приписів ст. 235 КЗпП України при стягненні заробітку за час вимушеного прогулу у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 р. IV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Саме таким чином позивачеві був визначений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вимушеним прогулом вважається час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Судом було ухвалено рішення про поновлення його на роботі, а тому як наслідок ухвалене рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день його працевлаштування.

На виконання рішення суду відповідач виплатив позивачеві належну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач не вказує у своєму позові, що роботодавець виплатив ці суми із затримкою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2013р. (а.с. № 27 30) з урахуванням вимог пунктів 2, 3, 4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (зі змінами) і наданих відповідачем відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 у лютому та березні 2013р. У кожному з вказаних місяців ОСОБА_1 відпрацював по 20 робочих днів та отримав заробітну плату у розмірі 3 742 грн. 25коп. за кожний місяць. З врахуванням вказаних відомостей його середньоденна заробітна плата складає 187 грн.11 коп. (3 742,25 х 2 : 40 = 187,11).

При звільненні позивачеві був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу 18 898 грн. 11 коп. з 22.04.2013р. включно до 17.09.2013р.

Після цього з роботодавця додатково рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку дати звільнення 13.09.2013р. по день уточнень до позову 19.02.2015р. в сумі 66 985 грн. 38 коп.

Отже, виходячи з того, що розмір середньоденна заробітна плати позивача за останні два місяці роботи складав 187 грн.11 коп., загальний розмір середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку з дати уточнень до позову у справі № 201/9101/14-ц (20.02.2015р.) і по день винесення рішення 10.10.2018р. в складає 170 082 грн. 99коп. (187,11 х 909 робочих днів).

Саме цю суму рішенням суду слід стягнути з відповідача на користь позивача, відмовивши в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Стягуючи з КП «ЖЕП № 75» ДМР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по 10.10.2018р., суд не виходить за межі позовних вимог, оскільки, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням тих обставин, що позивач за вимогами закону був звільнений від сплати судового забору та його позовні частково задоволені, суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином. З відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1% від суми 170 082 грн. 99коп., а саме 1 700грн.83коп. Судові витрати за ту частину позовних вимог, в задоволенні якої позивачу відмовлено, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 232, 233, 236 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, Постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, правовими позиціями, які були викладені в постановах Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 6-511цс16 та від 26.10.2016р. у справі №6-1395цс16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.5 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку у розмірі 170 082 грн. 99коп. (сто сімдесят тисяч вісімдесят дві грн. 99 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпровської міської ради на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі а саме 1 700грн. 83коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.