АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1574/18Головуючий по першій інстанції
Категорія: 39 Романенко В.А. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого - Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Фетісової Т.Л.

секретаря Анкудінова О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна про визнання права власності в порядку спадкування,:

в с т а н о в и в :

22 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син - ОСОБА_6, який був одружений з ОСОБА_3 з 1982 року.

Під час шлюбу ними було набуте майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, який був оформлений на дружину спадкодавця - ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу від 1992 року.

Загальна площа домоволодіння на час придбання не перевищувала 35 кв.м. Разом з тим, спільною працею і спільними зусиллями подружжя здійснювались покращення, і було збудовано гараж, добудовано веранду і другий поверх та на час смерті спадкодавця загальна площа під житловими будівлями перевищила 120 кв.м., що свідчить про значне поліпшення майна спільною працею подружжя.

У подальшому позивач, як мати померлого, дружина померлого - ОСОБА_3 та донька померлого - ОСОБА_7, звернулись до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. про відкриття спадкової справи. Таким чином наявні троє спадкоємців першої черги.

Вказує, що відповідачем не було подано до нотаріуса правовстановлюючих документів на спадкове майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, та не було подано заяву про визначення частки власності у зазначеному спільному сумісному майні, у зв'язку із чим позивачу неможливо виділити її частку у вказаному майні.

ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після померлого ОСОБА_6, на 1/6 частку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2018 року позов ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, 18000 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1761 грн. на користь держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 відноситься до спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_6 та ОСОБА_3, тому 1/2 від зазначеного домоволодіння відноситься до спадкового майна після смерті ОСОБА_6 Оскільки у спадкодавця наявні три спадкоємці першої черги - позивач, дружина та донька померлого, то відповідно до чинного законодавства ОСОБА_4 має право на 1/3 з 1/2 частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, тобто на 1/6 частку вказаного домоволодіння.

В апеляційній скарзі, поданій 15 серпня 2018 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок був повністю самочинно перебудований та в технічному паспорті на будинок стоїть відмітка про наявність самочинного будівництва. При цьому, у відповідності до норм чинного законодавства, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Відповідач вказує, що свідоцтва про право власності на самочинно збудоване майно вона не отримувала, а тому суд фактично узаконив самочинно збудоване майно за позивачем.

Крім того, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, в резолютивній частині судового рішення в цій категорії справ має бути визначено частку померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу). Суд не звернув уваги на вказані норми закону.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, крім іншого зазначає, що підставою винесення постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину вказано, що ОСОБА_6 за життя не було зареєстровано виникнення права власності на відповідне нерухоме майно. На спростування вказаних нотаріусом підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачем не надано жодних обґрунтувань.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що спірне домоволодіння не є самочинним будівництвом, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 29 червня 1992 року. Разом з тим у домоволодінні була здійснена реконструкція. При цьому, всі дії з реконструкції буди здійснені у рамках закону, що підтверджується виготовленим і зареєстрованим у БТІ технічним паспортом на будинковолодіння.

Зазначає, що у технічному паспорті наявне погодження управління містобудування та архітектури Черкаського міськвиконкому від 09.12.2002 року та міститься відмітка про те, що ОСОБА_3 рішенням Соснівського райвиконкому погоджено оформлення права власності на теплицю літ. Д, сіни літ. а2, сарай літ. Б-2, Е.

Щодо посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що у даній категорії справ необхідно визначити у резолютивній частині рішення частку померлого, то позивач вважає вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки у разі визначення судом частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим буде фактично вирішення питання про права осіб, які у зв'язку із смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Враховуючи наведене, позивач вказує, що вона була змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права, а саме права на спадкування 1/6 частини спірного домоволодіння після смерті свого сина ОСОБА_6, оскільки відповідачем це право не визнається та оспорюється, що в свою чергу узгоджується із приписами викладеними в статті 392 ЦК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

За змістом п. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 - VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_4 являється матір'ю померлого, що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_6, серії НОМЕР_2 (а.с. 4).

21 січня 1982 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, відповідачем у справі, про що свідчить наявне в матеріалах справи Свідоцтво про одруження, серії НОМЕР_3 (а.с. 119).

Від шлюбу в них народилася донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_4 (а.с. 114).

Таким чином спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є його мати - ОСОБА_4, дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_7

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, при чому згідно частини п'ятої цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. для оформлення спадщини у встановлений законодавством строк та 27 березня 2017 року нотаріусом було заведено спадкову справу (а.с. 108, 110-113).

17 травня 2017 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. звернулась також і мати померлого ОСОБА_4 (а.с. 115).

Крім того, 27 березня 2017 року донькою померлого ОСОБА_7 було подано нотаріально посвідчену заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті батька ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, дружини померлого (а.с. 113).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

27 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. із заявами про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене майно в розмірі 2/3 часток у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась на її користь ОСОБА_7 - донька померлого (а.с. 117, 118).

27 вересня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. було видано ОСОБА_3 Свідоцтво про право власності, яке зареєстровано в реєстрі за №1452, що їй належить 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом, складається з: права власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 133).

Крім того, 27 вересня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. видано ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №1453, в розмірі 2/3 часток у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась ОСОБА_7 - донька померлого. Спадщина на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з:1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 134).

ОСОБА_4, в свою чергу, також звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру (а.с. 138).

02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4, яке зареєстровано в реєстрі за № 1464, в розмірі 1/3 частки у спадщині, яка складається з: 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 147).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилалася на те, що під час шлюбу її померлого сина та ОСОБА_3, ними було набуте майно - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, яке було оформлено на дружину спадкодавця та яке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому також підлягає спадкуванню нею за законом після смерті сина. При цьому, вказувала на значне поліпшення майна здійснене її сином та відповідачем під час перебування їх у шлюбі.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 березня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 через відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спірне майно. Згідно наданої представником довідки КП «ЧООБТІ» від 06.03.2018 року №116о право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 Інформація про зареєстровані речові права на ім'я ОСОБА_6 відсутня (а.с. 16).

Відповідно до Договору від 29 червня 1992 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці розміром 579 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташований один одноповерховий жилий будинок дерев'яний обкладений цеглою, загальна житлова площа 34,4 кв.м., сараї «Б», «б», туалет «В», льох «Г», огорожа №1-4, водоколонка №5, відмостка №1 (а.с. 19-20).

Вказане нерухоме майно було оформлено на дружину померлого ОСОБА_3, що підтверджується записом КП «ЧООБТІ» із печаткою установи, в якому зазначено, що даний будинок зареєстрований в Черкаському бюро технічної інвентаризації та на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 41).

Статтями 22, 28, 29 КпШС, який діяв на час придбання спірного будинку, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року №697-XII «Про власність», який був чинним на момент придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Вказане також узгоджується із статтею 60 чинного СК України, у відповідності до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, житловий будинок по АДРЕСА_1, який був придбаний під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370 ЦК України, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Таким чином, для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки будинку, яка знаходилась у спільній сумісній власності спадкодавця та іншого співвласника, закон не вимагає визначення часток за кожним із них у судовому порядку.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відхилення доводів викладених в апеляційній скарзі в частині того, що позивач не зверталась до суду з позовом про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності, а тому суд не мав права визнавати за нею право власності на частку померлого.

Такі твердження апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону. Колегія суддів звертає увагу, що у разі визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим ОСОБА_6, вказане не буде узгоджуватися з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, яка містить певні умови та підстави для застосування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку із ненаданням відповідачем нотаріусу правовстановлюючих документів на спірний будинок та враховуючи, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим входить до спадкової маси, при цьому існують об'єктивні перешкоди для визнання права власності за позивачем на спадкове майно у нотаріальному порядку, її права підлягають захисту у судовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши доводи ОСОБА_3 в частині того, що судом було фактично визнано за позивачем право власності на самочинне будівництво, вважає їх обґрунтованими, при цьому виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, в ньому містяться дані про самовільне будівництво, а саме: сіни а-2, веранда а3 , сарай Б-2, сарай Е, теплиця Д (а.с. 95-100).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК) (435-15), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Суд першої інстанції в своєму рішенні встановив факт того, що загальна площа домоволодіння на час придбання не перевищувала 35 кв.м. Разом з тим, спільною працею і спільними зусиллями подружжям вносились покращення, і було збудовано гараж, добудовано веранду і другий поверх і на час смерті спадкодавця загальна площа під житловими будівлями перевищила 120 кв.м., що свідчить про значне поліпшення майна спільною працею подружжя.

Із зазначеного можна дійти висновку, що судом було визнано право власності в порядку спадкування за позивачем на 1/6 частку житлового будинку із самовільними добудовами, про що і вказано в апеляційній скарзі відповідачем.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково погодився із позивачем про визнання права власності за нею в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_6 житлового будинку, з врахуванням здійсненого самочинного будівництва, оскільки право власності на вказане самочинне будівництво відповідачем не набуто.

Отже, задовольняючи позов, суд не дослідив належним чином тієї обставини, чи набуто відповідачем право власності вказане самочинно збудоване нерухоме майно та чи може воно бути успадковане спадкоємцями померлого.

З огляду на встановлені обставини у справі, колегія суддів приходить до висновку, що дійсно спірний житловий будинок загальною житловою площею 34,4 кв.м. є спільним сумісним майном покійного ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_3, оскільки набутий під час перебування останніх у зареєстрованому шлюбі, що також не оспорюється сторонами у справі, проте об'єкти самочинного будівництва не можуть входити до складу спадщини, а тому можуть підлягати спадкуванню лише як будівельні матеріали.

Таким чином визнання права власності в порядку спадкування за позивачем підлягає 1/6 житлового будинку без врахування самочинного будівництва.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, рішення суду до скасування з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст. 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При цьому, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розмір судових витрат.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Враховуючи наведене та письмові докази, які підтверджують сплату ОСОБА_3 2 641, 50 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги (а.с.170), та понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 4 200 грн., колегія суддів приходить до висновку про стягнення частини зазначених витрат на користь ОСОБА_3 з позивача у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги.

Витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені та належним чином обґрунтовані наданим відповідачем актом виконаних робіт адвокатом Топором І.О. від 09.08.2018 року та квитанцією від 09.08.2018 року про оплату юридичних послуг.

Крім того, з позивача підлягає частковому стягненню судовий збір на користь держави, який був відстрочений ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2018 року (а.с. 26-28), у зв'язку із частковим задоволенням її позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 880, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 100 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1 320, 75 грн., а всього 3 420, 75 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.