Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 242/5780/16-ц

провадження № 61-34037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська»,

представник відповідача - Алєйникова ТетянаВасилівна,

відповідач - Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації,

представник відповідача - Волков РуланСтаніславович,

відповідач - комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка»,

третя особа - Головне управління Державної Казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року у складі суддів Капітонова В. І. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Новосядлої В. М., Краснощокової Н. С., Новосьолової Г. Г.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунальної лікувально - профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська» (далі - КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська»), Департаменту охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації (далі - Департамент охорони здоров`я Донецької ОДА), третя особа - Головне управління Державної Казначейської служби України, в якому просила стягнути з Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації шляхом списання коштів з Державного бюджету України заборгованість по заробітній платі за липень 2014 року листопад 2014 року в розмірі 15 149,95 грн, а також компенсацію втрати частини заробітної плати з розрахунку у сумі 1094,40 грн з виплатою всіх належних сум страхових внесків до Фонду соціального страхування за зазначений період.

Позов мотивовано тим, що позивач з 01 серпня 2013 року працює у Диспансерному відділенні м. Авдіївка Донецької області на посаді дитячого лікаря-фтизіатра. У 2014 році Диспансерне відділення м. Авдіївка було структурним підрозділом комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка».

Наказом Департаменту охорони здоров`я Донецької ОДА «Про організацію надання протитуберкульозної допомоги населенню» від 31 жовтня 2014 року внесені зміни до мережі, профілю та розподілу ліжкового фонду спеціальних протитуберкульозних закладів між містами та районами Донецької області, підконтрольних Україні, м. Авдіївка та штатні посади диспансерного відділення у м. Авдіївка включені до складу комунальної лікувально - профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська».

З липня по листопад 2014 року включно диспансерне відділення м. Авдіївки Донецької області працювало у штатному режимі кожен день. Позивач кожної зміни виконувала свої обов'язки відповідно до трудового договору. За вказаний період заробітна плата позивачу не виплачувалася. Заборгованість на день звернення до суду не погашена.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2017 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача комунальну лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка».

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації шляхом списання коштів з Державного бюджету України відсутні, оскільки належним відповідачем у справі є комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», суд виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про наявність у відповідача КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка» заборгованості перед позивачем по заробітній платі та її розмір. Позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати є похідними від вимог про стягнення заборгованості із заробітної платі, тому також задоволенню не підлягають.

Згідно висновків місцевого суду, копія журналу обліку робочого часу є не належним доказом, оскільки не завірена належним чином, а довідка з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана УПФУ у Донецькій області, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог до Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації та правильно виходив з того, що належним відповідачем у справі є комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки». Разом з тим, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо розміру своєї заробітної плати і її складових, то вимоги до вказаного відповідача задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовані обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме те, що м. Авдіївка Донецької області, в якому позивач працювала на час виникнення заборгованості по заробітній платі, перебуває під контролем української влади з липня 2014 року.

Судами не врахована практика Європейського суду з прав людини, зокрема справа «Катан та інші проти Молдови та Росії», «Айдер та інші проти Туреччини», відповідно до яких держави зобов'язані забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Принцип «верховенства права» зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові і практичні умови для втілення їх в життя (справа Броньовський проти Польщі» - рішення від 22 червня 2004 року).

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про наявність у відповідача КПЛУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка» заборгованості перед позивачем та її розмір. Однак, суд не взяв до уваги, що з позовами про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з липня по листопад включно 2014 року звернулися всі працівники диспансерного відділення у м. Авдіївка. У відповідності до частин першої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь яка довідка щодо заборгованості по заробітній платі, видана Міським протитуберкульозним диспансером м. Горлівки не матиме жодної юридичної сили. Поштове сполучення із м. Горлівка відсутнє, а відвідувати це місто з метою отримання довідки по заробітній платі небезпечно для життя. Її вини у тому, що КПЛУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка» не перемістилось на територію, контрольовану українською владою немає. Суди не дослідили належним чином надані на підтвердження вимог докази: копію журналу обліку робочого часу, та звернення до суду всіх працівників диспансерного відділення м. Авдіївка про стягнення заборгованості по заробітній платі з липня по листопад 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу Департамент Донецької ОДА не погодилось з доводами позивача та просив залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що позивачка з 12 травня 2009 року була прийнята на посаду лікаря-фтизіатра дитячого диспансерного відділення комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка».

Рішенням Донецької обласної ради від 28 лютого 2013 року диспансерне відділення «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка» була реорганізована шляхом приєднання до комунального лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» з 01 серпня 2013 року.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р м. Горлівка Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» (далі - Постанова №595) затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Цим Тимчасовим порядком встановлено, що переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території, здійснюється за рішенням органу вищого рівня.

Відповідно до пункту 3 Постанови № 595, місцевим державним адміністраціям до 01 грудня 2014 року необхідно було забезпечити переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій (у тому числі закладів охорони здоров`я) з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка» не перемістилась на територію, підконтрольну органам державної влади України.

Згідно пункту 2 Тимчасового порядку у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення вказаної території під контроль органів державної влади.

Казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою призупинено та Державною казначейською службою України не здійснюється.

Наказом Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації «Про організацію надання протитуберкульозної допомоги населенню» від 31 жовтня 2014 року № 303 внесені зміни до мережі, профілю та розподілу ліжкового фонду спеціальних протитуберкульозних закладів між містами та районами Донецької області, підконтрольних Україні, м. Авдіївка та штатні посади диспансерного відділення у м. Авдіївка включені до складу комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська».

Комунальною лікувально-профілактичною установою «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська» на підставі наказів Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації «Про організацію надання протитуберкульозної допомоги населенню» №303 від 31 жовтня 2014 року та №337/01 від 27 листопада 2014 року «Про внесення змін до наказу департаменту охорони здоров`я від 30 грудня 2013 року № 681» внесено зміни до мережі та штатного розкладу з 01 грудня 2014 року щодо включення диспансерного відділення м. Авдіївка у склад установи.

Відповідно до наказу від 29 листопада 2014 року позивач переведена до комунальної лікувально - профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська» на посаду дитячого лікаря-фтизіатра з 01 грудня 2014 року.

Отже, судом встановлено, що позивач у спірний період з липня 2014 року по листопад 2014 року перебувала у трудових відносинах з КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», та лише з грудня 2014 року перебуває у трудових відносинах з КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська».

Встановивши вказані обставини, з урахуванням наведених вище норм, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації шляхом списання коштів з Державного бюджету України, оскільки належним відповідачем у справі є комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», яка є бюджетною установою та не перемістилась на територію, підконтрольну органам державної влади.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі з КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» слід зазначити наступне.

Статтею 115 КЗпП Українивстановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом статті 98 КЗпП Україниоплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями статті 2 цього Законувизначено структуру заробітної плати, згідно з якої: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» з квітня 2014 року на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який має пріоритет над іншими законами з огляду на те, що Прикінцевими та перехідними положеннями даного Закону передбачено, що закони та інші нормативно правові акти України діють у частині, що не суперечать цьому Закону.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», встановлено, що періодом проведення антитерористичної операції вважається час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Пунктом 3 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року, встановлено, що заробітна плата працівникам установи за період, коли установа розміщувалась на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа переміщена в населений пункт на контрольовану територію, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису установи.

Заробітна плата виплачується працівникам установи, яка переміщена на контрольовану територію, якщо установа продовжує функціонувати (здійснювати господарську, статутну діяльність) і працівники виконують свої функціональні обовязки (п. 4 Тимчасового порядку).

Тимчасовий порядок передбачає перелік умов, за наявності яких можлива виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ.

З липня по листопад 2014 року включно позивач перебувала у трудових відносинах саме з КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка», яка знаходиться у населеному пункті м. Горлівка Донецької області, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та не перемістилась на територію, підконтрольну органам державної влади України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги позивачкою не доведені, оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності у цього відповідача заборгованості по заробітній платі та про її розмір.

Перевіряючи доводи позивача та надані нею докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дав належну оцінку копії журналу обліку робочого часу за період з липня 2014 року по жовтень 2014 року та правильно виходив з невідповідності вказаного доказу критеріям належності і допустимості, оскільки вказана копія не оформлена належним чином, не містить посилання на посадову особу, яка виготовила дану копію, та відсутня печатка установи, що її видала.

При цьому, журнал обліку робочого часу може підтверджувати лише вихід позивача на роботу у період з липня по листопад 2014 року, а не заборгованість по заробітній платі за цей період.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка складається із посадового окладу та доплат, які нараховуються медичним працівникам (вислуга років, за шкідливі умови праці та інш.).

Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана УПФУ у Донецькій області, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Надані позивачем журнали обліку приходу та витрат лікарських засобів не можуть бути прийняті судом у якості доказу щодо робочого часу позивача.

Встановивши наведені обставини, на підставі належним чином досліджених доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення невиплаченої заробітної плати в силу недоведеності факту наявності такої заборгованості та відсутності належних і допустимих доказів, які визначають її розмір і складові.

Доводи касаційної скарги позивача висновків судів не спростовують та зводяться до незгоди заявника з оцінкою поданих нею доказів, які, на її думку підтверджують факт наявності заборгованості по заробітній платі та визначають її розмір.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заборгованість по заробітній платі має бути стягнута на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є необґрунтованими, оскільки ця норма стосується питання відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом.

Посилання позивача на те, що м. Авдіївка перебуває під контролем української влади та за весь час виникнення заборгованості з виплати заробітної плати органи державної влади здійснювали свої повноваження у м. Авдіївка у повному обсязі, тому немає підстав для відмови у погашенні заборгованості за рахунок коштів Державного бюджету не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позову, оскільки Диспансерне відділення «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка» в період виникнення заборгованості було структурним підрозділом комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» та не є юридичною особою. Відповідальність щодо своєчасної виплати заробітної плати повинна нести юридична особа -КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», тому вказані доводи касаційної скарги є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про відсутність вини позивача у тому, що комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» не перемістилась на територію, контрольовану українською владою та про те, що доказом наявності заборгованості по заробітній платі є факт звернення до суду всіх працівників відділення у м. Авдіївка, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки не спростовують висновків судів про відсутність належних та допустимих доказів про наявність заборгованості та її розмір.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не аналізує і не перевіряє інші доводи, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, оскільки це знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська