Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 346/261/16-ц

провадження № 61-16491св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - управління освіти, молоді і спорту Коломийської районної державної адміністрації,

третя особа - начальник управління освіти, молоді і спорту Коломийської районної державної адміністрації Мартинюк Ігор Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу управління освіти, молоді і спорту Коломийської районної державної адміністрації, яка підписана представником Бондаренко Вікторією Петрівною, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Матківського Р. Й., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до управління освіти, молоді і спорту Коломийської РДА, третя особа - начальник управління освіти, молоді і спорту Коломийської РДА Мартинюк І. П. про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з серпня 1990 року вона перебувала у трудових відносинах з Виноградським НВК «ЗОШІ-ІІІ ст. ДНЗ» Коломийського району, а з 1993 року на посаді вчителя початкових класів цього навчального закладу.

Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Коломийської РДА Мартинюка І.П. від 21 грудня 2015 року № 633-к з внесеними змінами від 26 лютого 2016 року № 73-к її звільнено з посади вчителя початкових класів Виноградського НВК «ЗОШІ-ІІІ ст. ДНЗ» з 23 грудня 2015 року з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП - вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням роботи на посаді вчителя.

Своє звільнення з роботи вважала незаконним, посилаючись на те, що вона не вчиняла аморального проступку, не встановлено її вини в неналежному виконанні трудових обов'язків, не встановлено систематичності порушень трудової дисципліни.

Просила поновити її на посаді вчителя початкових класів Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. ДНЗ» Коломийського районного району Івано-Франківської області, стягнути з управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію моральної шкоди у розмірі 6 000,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 500,00 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року в складі судді Потятинника Ю. Р. відмовлено в задоволенні позову.

Рішення мотивоване тим, що вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням роботи вчителя початкових класів, доведено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року скасоване і ухвалено нове рішення, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано наказ начальника управління освіти, молоді та спорту Коломийської РДА Мартинюка І. П. від 21 грудня 2015 року № 633-к про звільнення ОСОБА_4 з посади вчителя початкових класів Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» з 23 грудня 2015 року за неналежне виконання посадових обов'язків та наказ начальника управління освіти, молоді та спорту Коломийської РДА від 26 лютого 2016 року № 73-к «Про внесення змін до наказу від 21 грудня 2015 року № 633-к» з внесенням у констатуючу частину цього наказу доповнення такого змісту: «Відповідно до подання директора Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» Мензатюка В.В. від 14 грудня 2015 року № 47, протоколу зборів трудового колективу Виноградського НВК «ЗОШ I-III ст. - ДНЗ» від 14 грудня 2015 року № 3; враховуючи матеріали перевірки Коломийського відділу поліції від 02 грудня 2015 року, відповідно до ст. 147-149 КЗпП України та керуючись частиною третьою статті 41 КЗпП». Інші частини наказу залишено без змін. Поновлено ОСОБА_4 на посаді вчителя початкових класів Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» Коломийського району Івано-Франківської області з 23 грудня 2015 року. Стягнуто з управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь ОСОБА_4 67 630,02 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1 000,00 грн моральної шкоди, 500,00 грн понесених витрат на правову допомогу та 676,00 грн судового збору в дохід держави. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4 з роботи проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки позивачки, не підтвердженої конкретними фактами, а факт конфлікту щодо черговості проведення уроків у першому класі не можна визнати таким, що є аморальним проступком, несумісним з продовженням позивачем роботи на посаді вчителя. Також апеляційний суд вказав, що на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності сплинув строк притягнення позивача до відповідальності, а тому роботодавцем пропущено місячний строк, чим порушено норми статті 148 КЗпП.

У лютому 2017 року управління освіти, молоді і спорту Коломийської РДА подало касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що розірвання трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП не є заходом дисциплінарного стягнення, тому вимоги статей 148, 149 КЗпП на цей випадок не поширюються. Факт проступку встановлений лише 02 грудня 2015 року, тому строк, встановлений статтею 148 КЗпП, не пропущений.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.

Суди встановили, що з серпня 1990 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з Виноградським НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» Коломийського району, а з 1993 року на посаді вчителя початкових класів. Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Коломийської РДА Мартинюка І. П. від 21 грудня 2015 року № 633-к з внесеними змінами від 26 лютого 2016 року № 73-к була звільнена з посади вчителя початкових класів Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» з 23 грудня 2015 року на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП - вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням роботи на посаді вчителя.

Підставою для звільнення з роботи, начальник управління освіти, молоді та спорту Коломийської РДА Мартинюк І. П. вважав те, що ОСОБА_4 не виконала наказ № 109 від 06 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу №77 від 02.09.2015 року «Про організацію навчально-виховного процесу Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» на 2015/2016 навчальні роки щодо ущільнення навчальних уроків у першому класі (проведення спарених уроків з перервою між ними п'ять хвилин), 10 листопада 2015 року вступила у конфлікт з учителем англійської мови ОСОБА_9 щодо черговості проведення уроків у першому класі, класним керівником якого є вона, внаслідок чого вчинила аморальний проступок (штовхнула вчительку англійської мови у присутності учнів), несумісний з продовженням роботи на посаді вчителя.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що звільнення ОСОБА_4 проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки позивачки, не підтвердженої конкретними фактами, а факт конфлікту щодо черговості проведення уроків у першому класі не можна визнати таким, що є аморальним проступком, несумісним з продовженням позивачкою роботи на посаді вчителя, оскільки не привів до негативних наслідків, а мав місце через неналежну організацію роботи адміністрацією школи.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-248цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

У постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-3135цс16 зроблено висновокпрацівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Тому якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП. З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням такої роботи, можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Апеляційним судом встановлено, що наказ № 109 від 06 листопада 2015 року «Про внесення змін до наказу № 77 від 02 вересня 2015 року «Про організацію навчально-виховного процесу Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» на 2015/2016 навчальні роки щодо ущільнення навчальних уроків у першому класі (проведення спарених уроків з перервою між ними п'ять хвилин) не був доведений позивачу під розписку, що не заперечувалось представником відповідача.

Апеляційний суд встановив, що звільнення ОСОБА_4 з роботи проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки позивачки, не підтвердженої конкретними фактами. Цей факт підтверджується тільки даними, які містяться у копії протоколу зборів трудового колективу Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» від 14 грудня 2015 року № 3, висновку Коломийського відділу поліції по заяві ОСОБА_10 від 02 грудня 2015 року, доповідній записці директора Виноградського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» від 20 листопада 2015 року. Інших доказів того, що ОСОБА_4 10 листопада 2015 року вчинила аморальний проступок, несумісний з продовженням роботи на посаді вчителя позивачем суду не подано.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Колегія суддів вважає, що відповідачу була надана можливість довести належними та допустимими доказами, що звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП відбулося внаслідок конкретного факту, а не внаслідок загальної оцінки поведінки працівника. Проте відповідач цим процесуальним правом не скористався.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, апеляційний суд обґрунтовано частково задовольнив позов.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча апеляційний суд в оскарженому рішенні вказав, що на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності сплинув строк притягнення позивачки до відповідальності, а тому роботодавцем пропущено місячний строк, чим порушено вимоги статті 148 КЗпП, що є помилковим. Оскільки звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП, не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Проте це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління освіти, молоді і спорту Коломийської районної державної адміністрації, яка підписана представником Бондаренко Вікторією Петрівною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель