Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/1235/15-ц

провадження № 61-15356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

представники ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представники відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області: Склянчук Ольга Володимирівна, ПанасюкНаталія Миколаївна,

представники ОСОБА_7, ОСОБА_8: ОСОБА_12, ОСОБА_6,

третя особа - служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2018 року в складі судді Данилюк В. А.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради (далі - ВРЖФ Департаменту ЖКГ Луцької міської ради), ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною приватизації квартири.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня

2015 року та від 23 червня 2015 року залучено до участі у справі службу у справах дітей Луцької міської ради та ОСОБА_9

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня

2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними розпорядження ВРЖФ Департаменту ЖКГ Луцької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22 серпня 2013 року № 1308-р та свідоцтво про право власності на житло від 22 серпня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, звернувся зі скаргою до апеляційного суду.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня

2015 року в частині задоволення позову та визнання недійсним розпорядження відділу реєстру житлового фонду змінено.

Позов задоволено частково.

Визнано незаконним розпорядження ВРЖФ Департаменту ЖКГ Луцької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22 серпня 2013 року № 1308-р.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, звернувся зі скаргою до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року залишено без змін.

У травні 2016 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2016 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до апеляційного суду із заявою про відмову від позову.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 червня 2016 року, з урахуванням ухвал Апеляційного суду Волинської області від 29 червня

2016 року та від 01 липня 2016 року про виправлення описок, прийнято відмову ОСОБА_3 від позову.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня

2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня

2015 року скасовано.

Провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_2, в інтересах якого діє

ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 червня 2016 року скасовано та справу передано до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_3 та її законного представника ОСОБА_2

від позову.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня

2015 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня

2015 року скасовано.

Провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_4, звернулась зі скаргою до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з підстав того, що при відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року суд апеляційної інстанції не звернув увагу на ту обставину, що апеляційна скарга заявника подана з порушенням строку апеляційного оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року залишено без руху та надано

30 денний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надання заяви про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску такого строку. Також роз'яснено, що у разі не звернення з заявою про поновлення строку з зазначенням інших підстав для його поновлення, наступають наслідки передбачені статтею 297 ЦПК України

2004 року.

У січні 2018 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_6, звернулась з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 08 вересня 2015 року, з посиланням на те, що строк вважає не пропущеним, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_3була неповнолітньою та особисто в судовому засіданні не була присутня, а був лише присутнім її законний представник - ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2018 року причини, які вказані в заяві про поновлення строку визнано неповажними та у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року, відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними.

У березні 2018 року ОСОБА_3подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені нею причини пропуску строку оскарження рішення суду першої інстанції необґрунтовано визнано апеляційним судом неповажними.

У травні 2018 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з матеріалами справи, на час розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в інтересах ОСОБА_3 у судовому розгляді цієї справи приймав участь та отримував копії судових рішень її батько, як законний представник, - ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України 2004 року представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Частиною першою статті 8 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, якщо заяву про поновлення строку не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Суд поновлює пропущений строк у разі його пропуску з поважних причин, які скаржник зазначає у своїй заяві.

Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов'язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Так, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником недоліки апеляційної скарги щодо наведення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження не усунуто, а зазначені в апеляційній скарзі причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не можуть бути визнані поважними.

Отже, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило