АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/280/18 Головуючий 1 інстанції - Ференчук О.В.
Категорія: право власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Кіся П.В.,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Московський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

20 листопада 2015 року ОСОБА_6 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із квартири та зняття з місця реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що він є власником житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Горішнім Є.В., реєстровий номер 1791, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Горішнім Є.В. 13 листопада 2015 року, реєстраційний номер майна: 01.

Зазначене свідоцтво видано на підставі акту державного виконавця від 06 жовтня 2015 року про реалізацію предмета іпотеки, а саме - квартири АДРЕСА_1, шляхом проведення електронних торгів 24 вересня 2015 року, переможцем яких є позивач. На час проведення торгів зазначена квартира належала ОСОБА_5.

Відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, добровільно звільнити її не бажають, тому він позбавлений можливості потрапити у власне житло, у зв'язку з чим просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, шляхом виселення відповідачів з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення, а також шляхом зняття із реєстраційного обліку Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області усіх зареєстрованих за вищевказаною адресою.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволений.

Усунено власнику ОСОБА_4 перешкоду у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку із зазначеної адреси.

29 липня 2016 року ОСОБА_5 подав заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2016 року задоволена, заочне рішення скасоване та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року залучено до участі у справі службу у справах дітей Московського районного управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в якості третьої особи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Усунено власнику ОСОБА_4 перешкоду у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позов залишений без задоволення.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 487, 20 грн по 123, 30 грн з кожного.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 зазначала, що рішення суду є неправомірним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначав, що судом встановлено, що спірна квартира ОСОБА_5 була придбана за особисті кошти, та виступала предметом іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань. За таких обставин, суд першої інстанції незаконно застосував виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки відсутня одна з обов'язкових умов виселення - надання іншого житлового приміщення.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 зазначав, що судами встановлено, що квартира ОСОБА_5 передана в іпотеку і стягнення її, як предмету іпотеки, на користь банку є законним та беззаперечним, бо кредитні кошти у розмірі 75 000 доларів США, отримані у 2008 році під 14% річних на придбання спірної квартири, до цього часу протягом 9 років не сплачувались. Крім того, під час розгляду справи за позовом відповідачів до ОСОБА_4, Державного підприємства «Інформаційний центр» МЮУ, Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, ОСОБА_5 зазначали, що кредит був наданий на придбання нерухомого майна, та вважали, що квартира була реалізована на прилюдних електронних торгах з порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про іпотеку», що вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2016 року.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 зазначав, що сім'я ОСОБА_5 2 роки незаконно займає житлове приміщення, оскільки вона не зареєстрована у спірній квартирі, а особистий рахунок відкрито на ОСОБА_4

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцію Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи учасників справи, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засідання.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі свідоцтва від 13 листопада 2015 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», статті 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого в.о. начальника Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Трофімовою Т.М. 06 жовтня 2015 року, набув право власності на майно, що складається з квартири АДРЕСА_1, яке придбане ОСОБА_4, що раніше належало ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 04 березня 2008 року, реєстровий номер 1050, зареєстрованого реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське БТІ» 26 березня 2008 року, реєстраційний номер майна: 22367.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 листопада 2015 року за ОСОБА_4 зареєстроване право власності, індексний номер 26129897 від 13 листопада 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач як власник квартири має право на підставі статті 391 ЦК України на усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідачів; нормами права, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення колишньому власнику житла.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня та 16 грудня

2015 року, який згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Установивши у справі, яка переглядається, що ОСОБА_4 набув право власності на спірний будинок у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити колишнього власника ОСОБА_5, який передав в іпотеку квартиру, придбану за рахунок кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15.01.2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

П.В. Кісь