Номер провадження: 22-ц/785/5352/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Концерн «ТЕХВОЄНСЕРВІС» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року,-

встановив:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Концерну «ТЕХВОЄНСЕРВІС», у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків виплати у сумі 38 441,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його відповідно до наказу Генерального директора Концерну «ТЕХВОЄНСЕРВІС» №150-К від 16.08.2016 року було прийнято на посаду радника Генерального директора з посадовим окладом 4 500,00 грн. Наказом №17-К від 13.02.2017 року на позивача, у звязку з виробничою необхідністю було покладено тимчасове виконання обовязків директора Філії Концерну «ТЕХВОЄНСЕРВІС» «Одеський металообробний завод». Відповідно до Наказу №87-К від 26.05.2017 року позивача було звільнено від тимчасового виконання обовязків директора філії. На думку позивача, відповідач не провів усі належні розрахунки з позивачем у день звільнення, внаслідок чого він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. На підставі статей 21, 24, 29, 30, 34 Закону України «Про заробітну плату», статей 47, 105, 115-117 КЗпП України ОСОБА_2 просить його позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 до Концерн «ТЕХВОЄНСЕРВІС» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що наказом, який позивачем не було оскаржено та виконувався тривалий час, оплати за тимчасове виконання обов'язків директора філії Концерн «ТЕХВОЄНСЕРВІС» Одеський металообробний завод не було передбачено, з чим ОСОБА_2, не отримавши в черговій місяць доплат до заробітної плати погоджувався, не звертаючись з даного приводу до роботодавця.

З таким висновком суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивача відповідно до наказу Генерального директора Концерн «ТЕХВОЄНСЕРВІС» №150-К від 16.08.2016 року було прийнято на посаду радника Генерального директора з посадовим окладом 4 500,00 грн.

Наказом №17-К від 13.02.2017 року на позивача у звязку з виробничою необхідністю було покладено тимчасове виконання обовязків директора Філії Концерну «ТЕХВОЄНСЕРВІС» «Одеський металообробний завод».

Відповідно до Наказу №87-К від 26.05.2017 року позивача було звільнено від тимчасового виконання обовязків директора філії.

Доводи апелянта про те, що районним судом було безпідставно відмовлено у позові лише з огляду на те, що позивачем «наказ не було оскаржено та виконувався тривалий час, оплати за тимчасове виконання обовязків не було передбачене (у наказі)» не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду, бо не відповідають фактичним обставинам справи.

Виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, якщо це не передбачено посадовою інструкцією працівника, допускається тільки за згодою працівника і на підставі наказу. За виконання обов'язків працівнику провадиться доплата, розмір якої встановлюється на умовах, передбачених колективним договором. Розмір доплати залежить від складності, характеру, обсягу виконуваних робіт, ступеня використання робочого часу, який визначає керівник підприємства в наказі про покладення на працівника обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Таким чином, працівник отримує заробітну плату у вигляді окладу (тарифної ставки) за посадою, яку обіймає, та доплату - за наказом про виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Як вбачається із тексту наказу від 13 лютого 2017 року про покладення на позивача тимчасово виконання обовязків директора Філії, позивач дав свою згоду на тимчасове виконання обовязків директора Філії.

Даним наказом не визначався час, відведений для виконання цих обовязків, обсяг його посадових обовязків та розмір доплати за їх виконання.

На думку судової колегії, позивач не довів, що взагалі виконував тмичасово покладені на нього обовязки директора Філії, оскільки суду не надано табелю робочого часу, витраченого позивачем на виконання обовязків директора Філії, який міг би бути підставою для нарахування йому заробітної плати за виконання посадових обовязків директора Філії.

Із роз'яснення, наданого управлінням Міністерства праці та соціальної політики України, в листі від 19.04.2011 року №126/06/186-11, вбачається, що виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника може бути покладено на іншого працівника без звільнення його від своїх основних обов'язків, у такому випадку обов'язки тимчасово відсутнього працівника виконуються без звільнення іншого працівника від своїх основних обов'язків, з причини відсутності працівника через хворобу або відпустку. При цьому стаття 105 КЗпП України передбачає доплату співробітнику, що замінює, за виконання поряд зі своєю основною роботою обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Зі змісту наказу №17-К від 13.02.2017 року, яким на позивача у звязку з виробничою необхідністю було покладено тимчасове виконання обовязків директора Філії Концерну «ТЕХВОЄНСЕРВІС» «Одеський металообробний завод», вбачається, що дані щодо періоду покладення таких обов'язків, у зв'язку з чим такі обов'язки було покладено та розміру доплати від посадового окладу тимчасово відсутнього працівника, не зазначені.

Будучи ознайомленим із вказаним наказом ОСОБА_2 працював на таких умовах з 13.02.2017 року по 26.05.2017 року, не отримуючи доплат за тимчасове виконання обов'язків директора філії, не висловлював при цьому жодних заперечень щодо умов праці.

Інструкцією щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 4 грудня 1981 року №1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» (далі - Постанова №1145) від 14 травня 1982 року №53-ВЛ (далі - Інструкція №53) передбачено порядок та умови суміщення професій (посад), розширення зон обслуговування або збільшення обсягів виконуваних робіт, виконання поряд зі своєю основною роботою обов'язків тимчасово відсутніх працівників.

Під суміщенням професій (посад) розуміють виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). Суміщувана посада обов'язково має бути у штатному розписі і бути вакантною (наприклад, у разі звільнення когось із працівників чи введення до штатного розпису нової посади).

Виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи передбачає заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли відповідно до чинного законодавства за ним зберігається робоче місце (посада).

Постановою №1145 передбачено, що суміщення професій (посад) допускається за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно вигідно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення. Отже, суміщення професій (посад) допускається в тих випадках, коли працівник має достатню кваліфікацію для забезпечення якісного виконання як основної, так і суміщуваної (додаткової) роботи.

Розміри доплат за суміщення професій (посад), розширення зон обслуговування або збільшення обсягів виконуваних робіт оформлюються наказом (розпорядженням) адміністрації (абз.1 п.3 Інструкції №53) і встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі (ст.105 КЗпП). У наказі в обов'язковому порядку вказують назву професії (посади), за якою відбувається суміщення, та розмір доплати.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: ст. ст. 368, 374, 375, 376, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6