Справа № 127/2729/18
Провадження № 22-ц/772/1414/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 рокуСправа № 127/2729/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Оніщука В.В.,

суддів: Кучевського П.В., Медвецького С.К.,

за участі секретаря Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Фонд соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції фонду у Вінницькій області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Федчишена С.А., о 16:14 год., в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції фонду у Вінницькій області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.01.2018 року позивач був звільнений з посади головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності в порядку переведення з виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що його звільнення з роботи було проведено з порушенням вимог законодавства, оскільки приймаючи наказ про звільнення відповідач повністю проігнорував вимоги ст. 42 КЗпП України відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Так, на момент прийняття вказаного наказу, у відділі експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області працювало чотири працівника на посаді головного спеціаліста, які мали рівні умови продуктивності праці та кваліфікацію, при цьому він мав переваги для залишення на роботі оскільки на його утриманні знаходилась дружина ОСОБА_4, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною та малолітня донька ОСОБА_5, проте, як вбачається з витягу з протоколу засідання кадрової комісії з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень від 14.12.17 року зазначені обставини взагалі не були взяті до уваги. Крім того, як вбачається із повідомлень Голови об'єднаної профспілки, засідання комісії по розгляду подання начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області про надання згоди на розірвання трудового договору із позивачем призначалась на 22.12.17 року та 27.12.17 року, тобто вже після прийняття наказу про звільнення. Також при звільненні було допущено порушення вимог ч. 2 ст. 40, 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не пропонував позивачу переведення на іншу роботу, незважаючи на те, що була вільна посада головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління ВД ФСС України у Вінницькій області на яку було переведено іншого працівника ОСОБА_6, при цьому він письмову заяву-відмову від тієї чи іншої посади не подавав.

Внаслідок незаконних дій відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, оскільки його дружина вимушена була достроково припинити свою відпустку по догляду за малолітньою донькою, що в свою чергу негативно відобразилось на психічному стані дитини, а також зазначене призвело до втрати сну та виникнення пригніченого стану, він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і заподіяну моральну шкоду оцінює в розмірі 4000,00 грн., тому звернувшись в суд, ОСОБА_3 просив визнати незаконним звільнення у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 4000 грн. та судові витрати пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з роботи вимоги чинного трудового законодавства були дотримані.

Не погодившись із вказаним рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

19 червня 2018 року Фонд соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції фонду у Вінницькій області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що звільнення ОСОБА_3 проведено з дотриманням трудового законодавства України, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими, як з юридичним фактом пов'язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, а обставини на які посилався позивач, не є достатніми для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представники Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції фонду у Вінницькій області в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року таким вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3 працював на посаді головного спеціаліста Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017р. №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області» затверджено з 01.01.2018р. граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень у кількості 185 штатних одиниць.

Пунктом 2 цього ж наказу зобов'язано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області провести до 01.11.2017р. передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці.

26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 було попереджено про зміни в організації виробництва праці, зміни істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення з посиланням на постанову правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області», які передбачають скорочення чисельності і штату працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Вказані обставини підтверджуються повідомленням №01-1321 від 26 жовтня 2010 року (а.с.20).

З попередженням про зміни в організації виробництва і праці, змінами істотних умов праці та майбутнє вивільнення ОСОБА_3 був ознайомлений 26.10.2017р., що підтверджується особистим підписом на попередженні, без жодних заперечень чи зауважень.

Також, судом встановлено, що на розгляд кадрової комісії з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління ВД ФСС України у Вінницькій області та його відділень була надана інформація начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності ОСОБА_7 стосовно продуктивності праці працівників відділу та тих працівників, яких відповідно до рівня продуктивності праці, кваліфікації та професійних якостей рекомендовано залишити в управлінні, в якому працював позивач.

Кадровою комісією за результатами розгляду подання начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності було прийнято рішення від 14.12.2017 року про надання рекомендації начальнику управління щодо звільнення у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України трьох працівників, в тому числі ОСОБА_3.

Наказом № 382-к/тр від 18.12.2017 року звільнено ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.12.2017року у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.6).

Згідно наказу №6-к/тр від 12.01.2018року Про внесення змін до наказу від 18.12.2017 року №382-к/тр у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_3 з 26.12.2017року по 11.01.2018року внесено такі зміни: абзац другий викласти в такій редакції: «Звільнити ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 12.01.2018 року у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України» (а.с.7).

Вважаючи своє звільнення з роботи неправомірним ОСОБА_3 вказує на те, що його звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкової організації, чим порушено вимоги статті 43 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 43 КЗпП передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач звернувся до профспілки з поданням про надання дозволу на звільнення ОСОБА_3 .

Відповідно до повідомлень голови об'єднаної профспілки ОСОБА_8 - ОСОБА_3 було запрошено на засідання (22.12.2017 року та 27.12.2017 року) постійної робочої комісії(президії) об'єднаної профспілки по розгляду подання начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, які є членами профспілки(а.с.14, 15).

В судовому засіданні позивач підтвердив, що він отримував повідомлення про дату, час та місце розгляду профспілкою подання відповідача про надання згоди на його звільнення, однак на вказані засідання не з'явився, письмових пояснень щодо свого звільнення не надав.

Згідно ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи те, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття З ЦК України, статті 2, 263 ЦПК України).

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника.

В даному випадку відмова профспілкового органу в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 відсутня, тому роботодавець правомірно звільнив позивача.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. справа №6-119цс15.

За таких обставин доводи, апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 було звільнено без згоди профспілкової організації є безпідставними.

Також, не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що подання про погодження його звільнення до профспілки подано після видачі наказу на його звільнення, оскільки фактично звільнення відбулось 12.01.2018 року, а засідання комісії профспілки не відбулись з підстав неявки позивача. При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що профспілка взагалі не надала роботодавцю будь-якого вмотивованого рішення про відмову у звільненні ОСОБА_3, що свою чергу не перешкоджає його звільненню.

Крім того, ОСОБА_3 вказує на те, що відповідач при його звільненні за ч. 1 ст. 40 КЗпП України не запропоновував, йому наявну в установі роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціалізацією, що в свою чергу є порушенням вимог ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 4 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так, наказом виконавчої дирекції Фонду від 15.05.2017р. №14-ос було затверджено штатний розпис управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у кількості 80 штатних одиниць. Згідно штатного розпису з 01.08.2017р. у відділі експертизи тимчасової непрацездатності встановлено 5 штатних одиниць, а саме: начальник відділу, заступник начальника відділу та 3 головних спеціалісти.

Згідно штатного розпису Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, який затверджений директором виконавчої дирекції ФСС України 31.10.2017р. та введений в дію з 02.01.2018р. наказом від 29.12.2017р., відділ експертизи тимчасової непрацездатності, як структурний підрозділ управління був скорочений. Тобто, було скорочено всі п'ять штатних одиниць лікарів-експертів. При відділі фінансового контролю та аудиту було створено сектор експертизи тимчасової непрацездатності - 3 штатні одиниці, серед яких одна посада головного спеціаліста.

Оскільки на момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 новий штатний розпис не було введено в дію, відповідно посада головного спеціаліста сектору експертизи тимчасової непрацездатності не була вакантною, а мала бути створена у майбутньому.

Більше того, на одну посаду головного спеціаліста у новоствореному секторі експертизи тимчасової непрацездатності претендувало три особи. Інших посад, які б відповідали кваліфікації, освіті та досвіду роботи ОСОБА_3 у роботодавця не було.

На засіданні кадрової комісії відповідача було вирішено залишити на посаді головного спеціаліста ОСОБА_6, яка мала кращу кваліфікацію та більший досвід роботи у порівнянні з іншими працівниками, однак в подальшому ОСОБА_6 було звільнено та вирішено перевести на вказану посаду ОСОБА_9, яка надала підтверджуючі документи щодо її вагітності, а в силу ст. 184 КЗпП звільнення вагітних жінок не допускається, тобто ОСОБА_9 мала переважне право на зайняття посади головного спеціаліста у порівнянні з іншими працівниками відділу.

Слід звернути увагу на те, що ОСОБА_10 було переведено на посаду головного спеціаліста 26.12.2017 року, тобто на час звільнення ОСОБА_3 12.01.2018 року, у відповідача не було вакантних посад головного спеціаліста, на які міг би претендувати позивач.

Отже, відповідач врахувавши зазначені ОСОБА_3 обставини, щодо переважного права на залишення на роботі, зокрема перебування у нього на утриманні дружини та малолітньої дитини, вирішуючи питання звільнення працівників у зв'язку із скороченням штату, надав перевагу ОСОБА_9, оскільки, вона має переважне право залишення на посаді, гарантоване ст. 184 КЗпП.

Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що роботодавець неправомірно не запропонував йому посаду головного спеціаліста у секторі експертизи тимчасової непрацездатності.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем при звільненні позивача з посади головного спеціаліста відділу експертизи тимчасової непрацездатності у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників було дотримано вимоги трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі.

Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин, однак такі доводи не спростовують висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ П.В. Кучевський

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно з огиріналом.

Суддя В.В. Оніщук