Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 331/973/15-ц

провадження № 61-8902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року в складі судді Смолки І. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 06 жовтня 2038 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 06 жовтня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки, відповідно до умов яких вони поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Внаслідок укладених 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), а також 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договорів факторингу позивач набув права вимоги за вказаними вище кредитним договором та договорами поруки. Оскільки позичальник належним чином не виконав своє грошове зобов'язання, станом на 09 березня 2016 року виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути.

На підставі викладеного ТОВ «Кредитні ініціативи» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 612 433,07 грн, а саме: відсотки за користування кредитними коштами - 1 138 640,23 грн; пеню - 3 605 997,87 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 004 586,94 грн, а саме: відсотки за користування кредитними коштами - 1 138 640,23 грн, пеню - 1 865 946,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір у розмірі 3 654 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, що і підлягає стягненню на користь позивача, який на підставі чинних договорів факторингу набув право вимоги за кредитним зобов'язанням. Позивачем пропущено визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителів, тому правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, проте позичальник порушив умови цього правочину, отже, кредитор звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Позичальник не виконав рішення суду про стягнення кредитної заборгованості. Наявність судового рішення про задоволення вимог первісного кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитними коштами та штрафними санкціями, до остаточного виконання вказаного судового рішення. Отже, позивач має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені у межах строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди безпідставно обрахували пеню в іноземній валюті, оскільки законним платіжним засобом на всій території України є гривня, в якій і має бути виконане грошове зобов'язання. В провадженні судів знаходиться справа, предметом якої є звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення кредитної заборгованості за вказаним вище кредитним договором, проте вказані обставини суди не врахували. Оскільки у кредитному зобов'язанні відбулася заміна кредитора без згоди та повідомлення боржника, а ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не зверталися до виконавчої служби щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, то позичальник був позбавлений можливості виконати це рішення суду.

У лютому 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим розмір пені за прострочення виконання зобов'язання був погоджений сторонами кредитного договору в пункті 8.1 цього договору. Отже, суди визначили розмір пені відповідно до вимог чинного законодавства. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин кредитного договору, тому позивач має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за прострочення виконання кредитних зобов'язань. Заміна кредитора відбувається без згоди боржника, останній не був позбавлений права виконати своє зобов'язання як первісному, так і новому кредитору, проте утримався від вчинення таких дій.

21 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 06 жовтня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 06 жовтня 2038 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 06 жовтня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки, відповідно до умов яких останні поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до пункту 2 вказаних договорів поруки поручителі і боржник відповідають як солідарні боржники.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідача, звернувшись до суду з позовом у вересні 2011 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» суму боргу за кредитним договором станом на 27 вересня 2011 року у сумі 747 252,46 грн, пеню у розмірі 73 173,49 грн.

Однак вказане судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 06 жовтня 2008 року не виконано, тому позивач знову звернувся до суду з цим позовом - 06 лютого 2015 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 09 березня 2016 року за кредитним договором існує заборгованість у розмірі 3 605 997,87 грн., з яких: відсотки у розмірі 1 138 640,23 грн і пеня у сумі 1 865 946,71 грн.

Внаслідок укладених 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договорів факторингу позивач набув права вимоги за вказаними вище кредитним договором та договорами поруки.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 1.1 банк надав позичальнику кредит на строк з 06 жовтня 2008 року до 06 жовтня 2038 року.

Установлено, що 13 січня 2011 року ПАТ «Сведбанк» направило ОСОБА_2 та поручителям повідомлення про зміну умов кредитного договору, яким визначило, що строк виконання своїх зобов'язань у повному обсязі настає на тридцятий календарний день з 13 січня 2011 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 року встановлено, що умови кредитного договору змінені та обов'язок відповідача погасити у повному обсязі заборгованість настав 14 лютого 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є виключно проценти та пеня, нараховані після дати, станом на яку була стягнута заборгованість відповідача заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 року.

У цій справі, відповідач оскаржує рішення судів лише в частині задоволення позову про стягнення з відповідача процентів та пені.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Разом з тим право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, тому після 14 лютого 2011 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з січня 2012 року до березня 2016 року.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

За загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

В апеляційній скарзі і у своїх доводах в суді першої інстанції відповідач зазначав про неправильне обрахування розміру пені, разом з тим, апеляційний суд не перевірив доводів відповідача в цій частині та не надав обґрунтованих аргументів на його заперечення щодо порядку та розміру нарахування пені.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не усунув у межах своїх повноважень допущених місцевим судом недоліків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не навів обґрунтованих висновків, тому безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик