АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6400/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, про виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Колдіної О.О., -

встановила:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Просила усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1; стягнути витрати по сплаті послуг за користування житлом у сумі 4 331 грн 00 коп., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 240 000 грн 00 коп. та судовий збір.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2013 року вона є власником квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що у даній квартирі, без будь-яких законних підстав, проживає колишня дружина її брата - ОСОБА_2 разом із дітьми, чим порушує її права як власника квартири.

Крім цього, відповідачі перестали сплачувати комунальні платежі, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 4 331 грн 10 коп., яку вона як власник квартири повинна погасити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було заявлено попередньо вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а відтак вимога про їх виселення не може бути задоволена.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що ОСОБА_2 разом з дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, вселилась у квартиру АДРЕСА_1, за згодою колишнього власника квартири - ОСОБА_6.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_6

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила виселити відповідачів, оскільки вони не є членами її сім'ї, своєї згоди на їх проживання у квартирі вона не давала, а відтак будь-яких законних підстав для проживання у спірній квартирі відповідачі не мають.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі вселились та проживають у квартирі зі згоди колишнього власника, не є членами сім'ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язані, зареєстровані за іншою адресою, а відтак порушують права власності позивача на квартиру.

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що позов в частині вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, є обґрунтованим та доведеним.

При цьому, для застосування положень ст. 391 ЦК України не потрібно попередньо визнавати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому протилежний висновок суду першої інстанції з цього приводу є помилковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів виходить із того, що позивач не понесла реальні витрати за комунальні послуги в розмірі 4 331 грн 10 коп., а тому відсутні підстави для їх стягнення з відповідачів на її користь. Позивачем також не доведено завдання їй моральної шкоди. При цьому позивач не зверталась до відповідачів про їх виселення у позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністьвисновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду 15 травня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 800 грн 00 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 800 грн 00 коп. з кожного

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2018 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: Г.М. Кирилюк

І.М. Рейнарт