Номер провадження: 22-ц/785/3866/18
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 11 січня 2018 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого подружжям було придбано майно, яке позивач вважає спільним майном подружжя. Оскільки все майно подружжя знаходиться у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та позивач не має змоги ним вільно користуватися, він звернутися до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наступне майно:

-Маршові сходи, двері, мийку «Campus»;

-Кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою;

-Кондиціонер "York" Man-Mon 45;

-Меблевий гарнітур "Zaragosa Moscu Chapa de Oliva", який складається з меблевої стінки "Liberia L330XH226XP46", шість стільців "Silla Triana con Margue-Terria", стіл "Mesa de";

-Спальний гарнітур "Alfona group Florida";

-Два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та визнано за ОСОБА_4 право власності на:

-Кондиціонер "York" Man-Mon 45;

-Меблевий гарнітур "Zaragosa Moscu Chapa de Oliva", який складається з меблевої стінки "Liberia L330XH226XP46".

Визнано за ОСОБА_6 право власності на:

-Маршові сходи, двері, мийку «Campus»;

-Кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою;

-Спальний гарнітур "Alfona group Florida";

-Два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч.ч. 1, 2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.1983 року по 13.06.2007 року (т. 1, а.с. 16-17) та мають двох дітей: дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 18, 21).

Під час шлюбу подружжя ОСОБА_8 придбали наступне рухоме майно, яке знаходилось у АДРЕСА_1: маршові сходи, двері, мийку «Campus», кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхну «Bosch 0142» з духовкою, кондиціонер «York» Man-Mon 45, меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», спальний гарнітур «Alfona group Florida», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя частково, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рухоме майно придбано сторонами у справі під час перебування у шлюбі і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, при поділі цього майна кожної стороні належить право на його 1/2 частину. Суд вважав можливим визнати за позивачем ОСОБА_6 право власності на: кондиціонер «York» Man-Mon 45; меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», а за відповідачкою ОСОБА_6 - на маршові сходи, двері, мийку «Campus»; кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою, спальний гарнітур «Alfona group Florida», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі погодитись не можливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, у тому числі пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами у справі розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2007 року по справі №2-3355/2007р., яке набрало законної сили 28 травня 2007 року (т. 2, а.с. 111-112).

13 червня 2007 року позивач ОСОБА_4 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис про розірвання шлюбу №425 від 13 червня 2007 року (т. 2, а.с. 113).

Дочці сторін у справі ОСОБА_7 на праві приватної власності належала АДРЕСА_1 на підставі договору №П5С-364 від 09 грудня 2003 року про пайову участь у будівництві, додаткової угоди від 08 червня 2004 року, акту прийму-передачі квартири від 08 червня 2004 року (т. 1, а.с. 22-25), свідоцтва про право власності на квартиру №352 від 18 серпня 2004 року, виданого виконкомом Одеської міської ради (т.1, а.с. 26) та було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 серпня 2004 року, реєстраційний номер: НОМЕР_1, номер запису: 3371, в книзі: 541пр-6, а в подальшому на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2008 року по справі №2-5857/2008р. - реєстраційний номер: НОМЕР_1 від 30 грудня 2008 року, номер запису: 3371, в книзі: 708пр-160 (т. 1, а.с. 27, 28).

23 липня 2013 року ОСОБА_7 подарувала АДРЕСА_1 матері, відповідачці ОСОБА_6, договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В., зареєстрований в реєстрі за №1012 (т.1, а.с. 35-37), право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 липня 2013 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4249263 (т.1, а.с. 38-39)

07 листопада 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, у тому числі зазначеного вище рухомого майна (т.1, а.с 2-5), придбаного у 2004-2005 роках (т. 1, а.с. 88-101), яке знаходилось у АДРЕСА_1, що до 23 липня 2013 року належала на праві приватної власності ОСОБА_7, що визнається сторонами у справі.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вимогами про поділ майна подружжя через більш чим шість років після розірвання шлюбу, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв'язку з наявністю об'єктивних перешкод для звернення до суду; при цьому суб'єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частини 3 статті 1272 ЦК України, у постанові від 04 листопада 2016 року у справі №6-1486цс15 Верховний Суд України дійшов до такого правового висновку: «відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій».

У своєї первісній позовній заяві від 07 листопада 2013 року позивач ОСОБА_4 обґрунтував причину пропуску строку позовної давності після розірвання шлюбу тим, що відповідачка ОСОБА_6, прийнявши в дар спірну квартиру, порушила домовленість подружжя про залишення спільного майна дочці (т. 1, а.с. 4).

Приймаючи до уваги вказаний правовий висновок Верховного Суду України за аналогією права, конкретні обставини справи, які свідчать про особисті мотиви позивача, й наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані позивачем ОСОБА_4 причини не можуть вважатися об'єктивними перешкодами для подачі позову й тому не є поважними.

20 квітня 2016 року представник відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_10, звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (т. 2, а.с. 224).

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 висловив наступний правовий висновок: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч 5 ст. 267 ЦК України).

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України щодо початку перебігу строку позовної давності, з'ясовуючи вище зазначені обставини, що мають суттєво значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, які досліджені судом апеляційної інстанції, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що право на позов про поділ майна подружжя об'єктивно виникло у позивача ОСОБА_4 після розірвання шлюбу - у травні 2007 року, звернувся з позовом суду він поза межами встановленого законом строку позовної давності й поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем ОСОБА_4 належним чином не доведено в судовому засіданні.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_4 пропустив строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя без поважних причин, тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, що є підставою для відмови йому у позові, й, отже його порушене право не підлягає захисту судом.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263 - 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 72 СК України, ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м.Одеси від 11 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 22 жовтня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік