РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/170/18

Провадження № 2/643/2482/18

13.08.2018 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сиротникова Р.Є.,

за участі секретаря судових засідань - Новакової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 11.01.2018 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог в позові вказав, що 10.11.2009 за договором позики він передав відповідачеві у борг 130 000,00 доларів США, тоді по курсу НБУ 3510000,000 гривень, які він зобов'язався повернути до 26.11.2016 року. Спочатку за домовленістю відповідач пообіцяв повернути гроші через три роки, а потім цей строк ним був продовжений. Позивач вказує, що він знав, що відповідач є підприємцем та успішно веде свій бізнес, а також був знайомий з його сім'єю та родичами і у нього не було сумнівів щодо порядності ОСОБА_3 Гроші відповідачу були потрібні для придбання житла та для розвитку бізнесу. Дійсно, через два дні, 12.11.2009, за договором купівлі-продажу відповідач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 656000,00 гривень (копія договору купівлі-продажу додається). Наступну частину грошей він вклав у свій бізнес. На момент придбання житла відповідач був готовий одночасно укласти з позивачем договір позики і договір іпотеки. Однак потім він запропонував укласти тільки договір позики, щоб у нього не виникли додаткові витрати. На підтвердження факту укладення договору і отримання грошей відповідач власноручно склав про це розписку. Фактично 10.11.2009 сторони одночасно уклали договір позики і договір іпотеки. Через три роки за домовленістю сторін на прохання відповідача строк дії домовленості продовжено ще на 3 роки.

26.05.2016 відповідач за частину боргу пропонував позивачу своє житло, тобто стати його власником, вартість житла складала лише одну другу частину боргу, з чим позивач погодився та сторони уклали нотаріально засвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач зобов'язався до 26.11.2016 укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу (копія попереднього договору додається). Декілька днів до настання останнього строку, тобто до 26.11.2017 відповідач повідомив, що він має заборгованість перед іншими кредиторами, тому не може передати позивачеві право власності на нерухоме майно. Після цього позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова 21.09.2017 позов ОСОБА_2 задоволено, з відповідача, ОСОБА_3 стягнуто борг в розмірі 3404648,00 грн.

Позивач в позові зазначив, що для повернення частини боргу, він повинен звертатися до державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, а потім шляхом продажу житла відповідача через публічні торги, після чого він, можливо, отримає суму боргу. У тому разі, згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», позивач повинен буде додатково сплатити виконавчий збір розмірі 10 відсотків суми боргу, тобто у розмірі 340 464 грн. 80 коп., а також авансовий внесок у розмірі 2 відсотків суми боргу ( ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження). А вартість квартири АДРЕСА_1 (на момент проведення ні залежної оцінки майна на 17.10.2017), яку придбав відповідач 12.11.2009, складає 1116818,00 грн. З урахуванням суттєвих змін у житті позивача, які настали після укладення договору позики із відповідачем у позивача відсутні реальна можливість сплатити вказані платежі пов'язані із примусовим виконанням рішення суду через виконавчу службу, оскільки щоб поновити своє порушене право, позивач повинен понести додаткові витрати.

В зв'язку із викладеним просив суд постановити рішення, за яким визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1116818,00 грн., та з суми боргу ОСОБА_3 відрахувати вартість вказаної спірної квартири, визнавши суму боргу ОСОБА_3 перед ним, ОСОБА_2, у розмірі 2403182,00 грн., припинити право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру та стягнути з нього на користь позивача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник, що діє на підставі угоди про надання правової допомоги - адвокат ОСОБА_4, позовні вимоги викладені в позові, повністю підтримали, та посилаючись на вищевикладені обставини, просили суд позов задовольнити.

Від представника відповідача - ОСОБА_5, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, до початку судового засідання надійшла заява про повне визнання його довірителем позовних вимог та розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, ознайомившись із заявою представника відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням від 21.09.2017 Московський районний суд м. Харкова задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнув з відповідача на користь позивача за розпискою від 10.11.2009 заборгованість у розмірі 3404648,00 грн. та судові витрати. Вказане судове рішення набрало законної сили.

З наявної в справі копії договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2009 вбачається, що відповідач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. З наданої позивачем копії витягу з Державного реєстру правочинів від 12.11.2009, вбачається, що договір купівлі-продажу спірної квартири внесено до реєстру правочинів, відповідно до вимог законодавства, що діяло на час укладення правочину.

В матеріалах справи наявна копія попереднього договору від 26.05.2016, за яким сторони по справі прийняли на себе зобов'язання до 26.11.2016 укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 430000,00 грн. (п.2.1 Договору).

Звіт про незалежну оцінку майна, виконаний на замовлення представника відповідача - ОСОБА_5 ТОВ «Мегаполіс і партнери» 17.10.2017, свідчить про те, що спірна квартира на час проведення оцінки коштує 1116818,00 грн.

Як зазначив позивач в позовній заяві, і це не спростовано наданими сторонами доказами, питання про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.09.2107 позивачем не вирішувалось через значний розмір коштів, що потрібно буде сплатити у якості виконавчого збору та авансових внесків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З тексту рішення суду від 21.09.2017 вбачається, що предметом договору позики були саме грошові кошти. Твердження позивача про фактичне укладення між сторонам 10.11.2009 і договору позики і договору іпотеки не підтверджено жодними доказами та суперечить фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою стимулювання сторін до належного виконання ними прийнятих на себе зобов'язань чинним законодавством передбачено ряд засобів впливу на недобросовісного контрагента у разі невиконання або неналежного виконання ним своїх обов'язків за договором. Всі ці правові засоби об'єднані таким цивільно-правовим інститутом як «забезпечення виконання зобов'язань».

Відповідно до ст. 546 ЦК України видами забезпечення виконання зобов'язання є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання та завдаток.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку - як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України „Про іпотеку".

Оформлення іпотеки відбувається шляхом укладання іпотечного договору.

Іпотечний договір спрямований на забезпечення належного виконання основного зобов'язання, яким, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», може бути договір позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, інше зобов'язання.

Двосторонній характер іпотечного договору обумовлює виникнення у кожної зі сторін взаємних прав і обов'язків. Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» взаємні права і обов'язки іпотекодержателя та іпотекодавця за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації іпотеки.

Особливістю іпотечного договору, як договору двостороннього є те, що взаємні права і обов'язки його сторін закріплені не лише в самому іпотечному договорі, а й в договорі, що регулює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів під час розгляду справи той факт, що між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира.

Факт укладення сторонами попереднього договору від 26.05.2016 може свідчити лише про наявність намірів у позивача - придбати, а у відповідача - продати спірну квартиру, які в подальшому не реалізовані з невідомих суду причин, і жодним чином не підтверджує існування між сторонами будь-яких інших домовленостей, спрямованих на перехід права власності на спірну квартиру до позивача в рахунок погашенні існуючої заборгованості за договором позики, оскільки договір купівлі-продажу передбачає саме оплатне передання позивачеві права власності на квартиру.

При цьому, суд звертає увагу на той факт що п.3.4.1 вказаного попереднього договору визначено, серед інших обов'язків майбутнього продавця, - обов'язок виконати належним чином прийняті на себе по цьому договору зобов'язання, в тому числі зібрати всі необхідні документи для продажу квартири та вчинити усі дії, необхідні для вилучення записів про обтяження та іпотеку зазначеної квартири.

Суд також звертає увагу на той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які допустимі докази, які підтверджували б як факт належності спірної квартири на праві особистої приватної власності відповідачу, так і факт відсутності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна тих чи інших записів про накладені заборони відчуження та арешти спірної квартири, саме на час розгляду справи судом.

Відсутні у суду відомості і про склад осіб, які мають право користуватися спірною квартирою та на чиї права, у випадку задоволення позовних вимог, може суттєво вплинути прийняте судом рішення.

З приводу позовної вимоги ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно відповідача та визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд дійшов висновку про необхідність відмови у її задоволенні, виходячи з такого.

Так, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено порядок звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Відповідно до вимог ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі повторної не реалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Отже, оскільки сторони не вирішили спір у позасудовому (шляхом укладення договорів дарування, купівлі-продажу, тощо), або судовому порядку (шляхом звернення до виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.09.2017), то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в порядку та у спосіб, визначені позивачем, як через відсутність доказів належності спірної квартири відповідачу та відсутності обтяжень на ній, так і через обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, оскільки його позовні вимоги фактично зводяться до виконання судом обов'язків та дій, які мали б виконуватися нотаріусом або державним чи приватним виконавцем.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 5-13, 76-81, 141, 259, 263, 265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Московський районний суд м. Харкова.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 20.08.2018.

Суддя: Р.Є. Сиротников