Справа № 754/9584/18
У Х В А Л А

Іменем України

17 серпня 2018 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Гагаринського РУЮ в м. Севастополі, про скасування обмежень у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в порядку цивільного судочинства через свого представника - адвоката ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, вимогами якого є скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування вказаного позову представником позивача вказано на наступні обставини. Ухвалою Гагарінського районного суду м. Севастополь від 10.07.2009 року у цивільній справі 6-169/2009 від 10.07.2009 року ОСОБА_1 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України внаслідок наявності невиконаних зобов'язань за кредитним договором перед ВАТ «Райффазенбанк Аваль». У 2016 році Прикордонною Службою України позивачу, було відмовлено в перетині Державного кордону, про що йому було повідомлено листом 01.02.2016 року № 64/В-488. У зв'язку з Анексією Криму позивач позбавлений можливості, перевірити наявність боргу по кредиту, оскільки в кредитному договорі він виступав як поручитель, а цільовий кредит на придбання приміщення отримала його бувша дружина, яка в силу різних збігів та цін на нерухомість не змогла виконати умови кредитного договору, після чого банк, в забезпечення погашення боргу, реалізував заставне майно - приміщення, на придбання якого отримувався цей кредит. Отримати документальне підтвердження описаного вище, у позивача немає можливості, по причинам неможливості відвідування АР Крим у зв'язку з анексією. Згідно доступних реєстрів, виконавчого провадження в Україні, відносно ОСОБА_1, немає. Окрім цього у відповідача, у зв'язку зі закінченням строку позовної давності, відсутнє взагалі право повторного звернення до позивача з вимогою сплатити борг. А у зв'язку з анексією Криму такого права апріорі, не може бути, оскільки не існує між Україною та анексованою, Російською Федерацією АР Крим, договору про співробітництво і такого договору не може бути ніколи. У всякому разі так заявляє керівництво держави Україна. Тому заходи забезпечення виконавчого провадження повинні бути скасовані шляхом відміни тимчасової заборони для позивача у праві виїзду за межі України.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року визначена підсудність позовної заяви ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Гагаринського РУЮ в м. Севастополі, про скасування обмежень у праві виїзду за межі України, Деснянському районному суду м. Києва.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» врегульовано питання щодо тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із ст. 8 Закону рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб з питань виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.

15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України (в редакціїЗакону №2147-VIII від 03.10.2017 року).

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, передбачено ст. 441 ЦПК України, у відповідності з якою тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Разом з тим, згідно із п. 12.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови: про повернення виконавчого документа до суду, який його видав, на підставі частини першої статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.99 року (далі Закон № 606-XIV); закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону № 606-XIV; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів. Постанова затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і протягом трьох робочих днів надсилається до ГЦОС ДПС.

Таким чином, питання щодо зняття заборони тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України вирішується державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови.

Відповідно до Узагальнень судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду України від 1 лютого 2013 року та Узагальнень про практику розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК України (чинна норма ст. 441 ЦПК України). На підставі цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, встановленому ЦПК, щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється державною виконавчою службою. Оскільки інші процесуальні кодекси (ГПК України, КАС України) не містять норм щодо процесуального порядку обмеження права боржника на виїзд за межі України, ст. 377-1 ЦПК (чинна норма ст. 441 ЦПК України) є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства, та рішень інших органів (посадових осіб).

Отже, вирішення питань щодо зняття тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не віднесено до компетенції суду.

Ураховуючи, що окрім ЦПК України, інші процесуальні кодекси України (ГПК України, КАС України), не містять норм щодо процесуального порядку обмеження права боржника на виїзд за межі України, а питання щодо зняття такого обмеження не врегульовано жодним процесуальним кодексом України і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», та враховуючи, що повноваження щодо зняття заборони тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України вирішується державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови, суд приходить до висновку, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, особа, яка вважає, що діями державного виконавця щодо відмови у знятті тимчасового обмеження у праві виїду за межі України, порушено її права чи свободи, вправі звернутися до суду із відповідною скаргою згідно із ст. 447 ЦПК України в порядку цивільного судочинства.

В позовній заяві позивач не оскаржує дії державного виконавця щодо відмови у знятті з нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а просить суд винести рішення, яким скасувати ухвалу суду про зняття з нього вказаного обмеження.

Однак, місцевому суду не надано законом право скасовувати ухвали місцевого суду.

Крім того, позивач зазначаючи відповідачем Відділ державної виконавчої служби Гагаринського РУЮ в м. Севастополі, жодних вимог до Відділу не заявляє, однак суд вважає необхідним розяснити, що вимоги до субєкту владних повноважень вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин необхідно відмовити у відкритті провадження у справі у зв'язку із неможливістю вирішення даного питання в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Гагаринського РУЮ в м. Севастополі, про скасування обмежень у праві виїзду за межі України та повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо в Апеляційний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Н.Г. Таран