Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 638/11807/15-ц

провадження № 61-1215св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: Десята харківська державна нотаріальна контора, Національний банк України, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2017 року у складі судді Семіряд І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: Десята харківська державна нотаріальна контора (далі - Десята харківська ДНК), Національний банк України, ОСОБА_6, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його двоюрідний брат ОСОБА_7, який проживав за адресою: АДРЕСА_1, і після смерті якого він прийняв спадщину шляхом подання заяви до Десятої харківської ДНК. На день смерті ОСОБА_7, на рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», відкритому на його ім'я, знаходилися грошові кошти у національній валюті. Згідно з витягом від 13 травня 2016 року № 43839075 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за параметрами пошуку «ПІБ українською мовою: ОСОБА_8» і «ПІБ російською мовою: ОСОБА_9» у Спадковому реєстрі інформація відсутня. 04 червня 2011 року до Десятої харківської ДНК звернувся ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, до якої входять грошові кошти, що знаходяться у ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі заповіту, складеного від імені «ОСОБА_9», підписаного «ОСОБА_9» і посвідченого 06 червня 2000 року Десятою харківською ДНК. На вказану заяву надана відповідь від 04 червня 2011 року № 1308-01-16, що ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки прізвище та ім'я, зазначені у заповіті, не збігаються з прізвищем та ім'ям померлого. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року у справі № 2-7675/2011 визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за заповітом на грошові кошти, що знаходилися на рахунку № НОМЕР_1 у сумі 16 075,17 грн, відкритому на ім'я померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 у відділенні № 1 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з депозитним договором від 11 серпня 2009 року SAMDN 4522. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 грудня 2013 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

Вважає, що спадкове майно, а саме грошові кошти із вказаного рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» отримані ОСОБА_5 без достатньої правової підстави, адже рішення, згідно з яким грошові кошти були йому видані, скасоване судом вищої інстанції. Крім того, 10 листопада 2014 року він звернувся до Апеляційного суду Харківської області із заявою про поворот виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2014 року йому відмовлено у задоволенні заяви, оскільки він не був стороною у справі, а є особою, права та інтереси якої зачіпаються рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року без залучення його до участі у справі, тому він є неналежною особою для звернення із такою заявою.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути із ОСОБА_5 безпідставно набуті 17 вересня 2012 року грошові кошти у розмірі 16 065,82 грн та стягнути із ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набуті 17 вересня 2012 року грошові кошти у розмірі 9 456,68 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті 17 вересня 2012 року грошові кошти у розмірі 16 065,82 грн. Стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 9 456,68 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 без достатньої правової підстави набув майно, а саме грошові кошти у розмірі 16 065,82 грн, а тому, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем, спірні грошові кошти підлягають повернення шляхом застосування механізму передбаченого статтею 1212 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 безпідставно отримав грошові кошти за рішенням суду, яке у подальшому скасоване судом вищої інстанції, а тому за відсутності встановлення такого юридичного факту як належність заповіту померлому ОСОБА_7, грошові кошти мають бути повернуті спадкоємцю за законом - ОСОБА_4

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_4 не є єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_7, а заповіт складений на його ім'я є дійсним. Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2013 року у справі № 2-4430/11 встановлено, що він, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 є такими, що прийняли спадщину. Не існує жодного рішення суду, що набрало законної сили та яким визнано відсутність його права на спадкування за заповітом. ОСОБА_4 ніколи не був власником коштів та не є потерпілим у розумінні статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, який є двоюрідним братом ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвами, актовими записами і витягами з Реєстру актів цивільного стану громадян про спорідненість їх батьків ОСОБА_11, ОСОБА_12

Після смерті ОСОБА_7 в установлений законом строк ОСОБА_4 подав заяву до Десятої харківської ДНК про прийняття спадщини, проте постановою Десятої Харківської ДНК від 26 липня 2014 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого.

04 червня 2011 року до Десятої харківської ДНК звернувся ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, до якої входять грошові кошти, що знаходяться в ПАТ КБ «Приватбанк».

На вказану заяву надана відповідь від 04 червня 2011 року № 1308-01-16 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки прізвище та ім'я, зазначені у заповіті, не збігаються з прізвищем та ім'ям померлого зазначеного у свідоцтві про смерть.

Листом від 04 червня 2011 року за вих. № 1308/01-16 ОСОБА_5 роз'яснено, що в актовий запис про смерть від 05 грудня 2009 року № 16492 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, 21 січня 2011 внесено зміни у прізвище померлого з «ОСОБА_9» на «ОСОБА_9», тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати неможливо, та запропоновано звернутися до суду.

Постановою державного нотаріуса Десятої Харківської ДНК від 26 липня 2014 року № 2335/02-31 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, оскільки16 березня 2010 року в Десятій харківській ДНК заведена спадкова справа № 146/10 після померлого ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права спадкування за заповітом, оскільки юридичний факт належності заповіту, складеного на ім'я ОСОБА_5 у передбаченому законом порядку не встановлено.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України, відповідно до яких спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статтею 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Установивши, що ОСОБА_5 у судовому порядку не довів, що заповіт складений на його ім'я, суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, що підтверджується встановленим родинним зв'язком (ступенем споріднення) спадкодавця та спадкоємця для ствердження, що особа є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця.

07 жовтня 2011 ОСОБА_5 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, а також до низки банків, в тому числі до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_7

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року у справі № 2-7675/2011 визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за заповітом на грошові кошти у сумі 16 075,17 грн, відкритому на ім'я померлого ОСОБА_7 у відділенні № 1 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з депозитним договором від 11 серпня 2009 року SAMDN 4522.

17 вересня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» виплачено за заповітом ОСОБА_5 грошові кошти за договором від 11 серпня 2009 року SAMDN 4522 у розмірі 16 065,82 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 грудня 2013 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2011 року скасовано і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 грудня 2013 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, установивши, що ОСОБА_5 набув грошові кошти без достатніх правових підстав, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів за статтею 1212 ЦК України. При цьому судами правильно враховано те, що ОСОБА_5 отримав грошові кошти як спадкоємець за рішенням суду, яке скасовано судом апеляційної інстанції, та з огляду на те, що ОСОБА_4 не був стороною у справі в якій вирішувалося питання про стягнення коштів із ПАТ КБ «ПриватБанк» та неможливістю застосування такого механізму як поворот виконання рішення суду, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Твердження заявника про те, що він є спадкоємцем, не заслуговують на увагу суду, оскільки судовим рішенням в іншій справі, що набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_5 не надав доказів, що ОСОБА_7 склав заповіт на його ім'я і що саме цей заповіт складено самим ОСОБА_7

Поряд із цим, враховуючи правовідносини, що складися між сторонами у справі та відсутність юридичного факту належності заповіту ОСОБА_7, у суду відсутні підстави вважати рішення судів попередніх інстанцій, такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особою, що подала касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик