Справа № 206/2231/18
Провадження № 2/206/825/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, збитків у вигляді аварійно-евакуаційних послуг та моральної шкоди

ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Підставою для звернення з даним позовом до суду стало таке. 08.05.2015 близько 15 год. 20 хв. ОСОБА_3 (далі - відповідач) керуючи автомобілем Chery, державний знак НОМЕР_1, рухаючись по Південному мосту виїжджаючи на перехрестя з вул. Гаванської з другорядної дороги на головну не виконала вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу» та скоїла зіткнення з автомобілем ;ai=DChcSEwj12Zya9e7cAhUE37IKHUXRBR0YABAAGgJscg&ap ;ohost=www.google.com.ua&ats;cid=CAASE-RoECPpZzSSsaNY3sjTfYlrdEc&aас;sig=AOD64_3t-B4pLJ5j5fyXZjJ4u7iZ7cmsYQ&aу ;q=&aу ;ved=2ahUKEwjou5ia9e7cAhWDApoKHWQSB_UQ0Qx6BAgCEAI&aОл;adurl=">Nissan Juke, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6 (далі - позивач). Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2015 відповідача було визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили. 27.06.2015 ОСОБА_6 вийшла заміж та змінила прізвище на ОСОБА_1. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, матеріальна шкода склала 341 476, 03 грн., яку позивач просила стягнути з відповідача (а.с. 1-4).

Користуючись своїм процесуальним правом, позивач подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, з 341 476, 03 грн. - оціненої суми шкоди до 301 926, 03 грн., яка складається з 281 926, 03 грн. - оціненої шкоди, 450,00 грн. збитки у вигляді аварійно-евакуаційних послуг та 20 000, 00 грн. моральної шкоди. Відповідна заява була обґрунтована частковою сплатою відповідачем розміру спричиненої шкоди, у сумі 60 000, 00 грн., додатковою вимогою про сплату моральної шкоди, через отримані внаслідок ДТП травми, та вимогою про стягнення збитків, які позивач понесла за користування аварійно-евакуаційними послугами.

Не погодившись із розміром збитків, предявленим у позові, представник відповідача зазначила про невідповідність Звіту про оцінку матеріального збитку, нормативно-правовим актам з оцінки майна, надала рецензію на вказаний звіт.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

07.05.2018 відкрито провадження у справі.

05.06.2018 на адресу суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 18-19).

22.06.2018 до матеріалів справи позивачем долучено відповідь на відзив (а.с. 38-41).

13.07.2018 представником відповідача подано додатково письмові заперечення (а.с. 73-76).

27.07.2018 представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 96-99).

Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін та їх представників, допитано експертів, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

06.08.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

17.06.2015 постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 (чотириста двадцять пять) гривень. Постанова набрала законної сили 20.06.2015 (а.с. 5).

Так, вказаною постановою було встановлено, що 08.05.2015 близько 15-20 години у м. Дніпропетровську водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем НОМЕР_3, по Південному мосту виїжджаючи на перехрестя з вул. Гаванською з другорядної дороги на головну не виконала вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу» та скоїла зіткнення з автомобілем Ніссан Жук, д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6 Під час ДТП автомобілі пошкоджено, заподіяні матеріальні збитки, ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження. Суд прийшов до виснвоку, що ОСОБА_3 скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення від 16.05.2015, рапортом співробітника міліції, схемою місця ДТП від 08.05.2015 року, довідкою з лікарні ОСОБА_6, письмовими поясненнями ОСОБА_6, правопорушника ОСОБА_3, заявою з ДАІ ОСОБА_3

На момент ДТП автомобіль Ніссан Жук, д/н НОМЕР_2 було застраховано у ПрАТ «СК «ДІМ СТРАХУВАННЯ», серія полісу АЕ № 3262215, строк дії полісу встановлено до 08.05.2016.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії СХХ 661391, ОСОБА_6 є власником н;ohost=www.google.com.ua&a21;cid=CAASE-RoECPpZzSSsaNY3sjTfYlrdEc&ac2;sig=AOD64_3t-B4pLJ5j5fyXZjJ4u7iZ7cmsYQ&aD0;q=&atm;ved=2ahUKEwjou5ia9e7cAhWDApoKHWQSB_UQ0Qx6BAgCEAI&aат;adurl=">Nissan Juke, державний номер НОМЕР_2 (а.с. 6).

З матеріалів справи встановлено, що позивач 08.05.2015, проходила медичне обстеження в КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. Мечникова», про що наявний відповідний виписний епікриз № 3183, за змістом якого позивачу було встановлено діагноз: черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій мяких тканин голови та грудної клітини. Астенічний синдром, легка вестибулярна недостатність (а.с. 100).

27.06.2015 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, прізвище «Псюкало» змінено на «Хаітова», вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія І-КИ № 304156 (а.с. 7).

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 27/05/15 (далі - звіт), виконаного субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, вартість шкоди склала 341 476, 03 грн. (а.с. 103-124).

Згідно рецензії на «Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 27/05/15», проведеного експертом оцінювачем, провідного експерта-оцінювача УТО у Дніпропетровській області, зі стажем практичної діяльності з експертизи та оцінки майна 37 років ОСОБА_9, «Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 27/05/15», що був виконаний субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, класифікується як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний (а.с. 82-85).

Так, у вказаній рецензії, окрім іншого, зазначено, що структура звіту викладена оцінювачем в цілому вірно. Але виконані ним окремі оціночні прийоми не знайшли свого вірного застосування в розрахунках вартості як автомобіля в цілому так і вартості матеріальних збитків завданих власнику автомобіля на дату оцінки, не вірно розрахував втрату товарної якості, не вірно розрахував вартість непошкодженого автомобіля на дату оцінки, та інше.

Згідно розписок від 25.07.2015 та 19.09.2016 ОСОБА_10, діючи за дорученням позивача, яка є його донькою, отримав від відповідача в рахунок часткового відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, кошти у загальному розмірі 60 000, 00 грн. (а.с. 88, 89).

В судовому засіданні ОСОБА_11, допитаний в якості свідка зазначив, що з рецензією не згоден, та вказав, що в рецензії також є помилки.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме понесених фізичних страждань та вимоги позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач надала суду копію виписного епікризу № НОМЕР_4 «Обласна клінічна лікарня ім. Мечникова», за змістом якого вбачається, що позивачу було встановлено діагноз: черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій мяких тканин голови та грудної клітини. Астенічний синдром, легка вестибулярна недостатність.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Суд враховує а. 1 п. 9 Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, яким визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що розмір моральної шкоди немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, та інше. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, при цьому, такий розмір має бути обєктивно обґрунтований, та зрозумілий для суду і учасників справи.

Однак, позивач у своїй позовній заяві обмежився загальними фразами.

Клопотання про призначення психологічної експертизи з метою встановлення факту нанесення моральної шкоди і визначення її розміру в грошовому еквіваленті під час судового розгляду сторонами не заявлялось.

В уточненій позовній заяві позивач не наводить розрахунки визначеного нею розміру моральної шкоди, а лише посилається на норми цивільного законодавства, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди, а також, на отримані нею тривалі моральні та фізичні страждання. Однак, вказаних посилань суду не достатньо аби встановити у чому саме полягають моральні страждання в юридично визначених обставинах, їх інтенсивність, глибина та тривалість, що за своїм змістом не дають суду можливості перевірити та обєктивно оцінити визначений позивачем розмір моральної шкоди.

Таким чином, наданий позивачем виписний епікриз, не може бути судом прийнятий як достатній доказ розміру понесених моральних страждань, а тому, підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди у відповідному розмірі суд не вбачає.

В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, щодо понесених матеріальних збитків, тобто, збитків понесених на аварійно-евакуаційні послуги, у розмірі 450, 00 грн., позивачем було надано скан-копію документа, а саме: заказ № 02-08 від 08.05.2015.

За змістом позовної заяви, вказаний документ мав підтвердити сплату коштів позивачем за аварійно-евакуаційні послуги.

Між тим, вказаний документ судом відхиляється, з огляду на такі обставини.

Частинами 1 та 2, 3 ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах памяті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

В той же час, вказаний документ було подано без додержання ч. ч. 1 та 2 ст. 100 ЦПК України.

Крім того, вказаний документ має за своїм змістом графи для зазначення інформації. Так графа № 8 «Наявність підстав для підїзду автомобіля-евакуатора» має інформацію про сплату коштів у розмірі 450, 00 грн. Даний документ не містить даних про те, ким саме сплачено відповідні кошти, та за які саме послуги.

Вказане вище, у своїй сукупності, не дає суду достатніх підстав для задоволення вимоги позивача у відповідній частині.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі винною особою, яка її завдала.

Разом з тим, згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Наведені норми права свідчать про те, що у правовідносинах із відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди, яку має спростувати відповідач, а позивач не повинен доводити його вину.

У ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз'яснив судам пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Суд, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, суд враховує той факт, що відповідач обставини, встановлені постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2015 визнає про що свідчить і те, що постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

Крім того, ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачає, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України (ч. 6 ст. 82 ЦПК, у новій редакції) при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Отже, у даному випадку, доказуванню підлягає розмір шкоди, завданий потерпілому, який має бути обґрунтованим, вмотивованим та не викликати у суду сумнівів.

Виходячи із вищевикладеного, а також беручи до уваги обставини, встановлені судом, суд не може прийняти до уваги Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 27/05/15, виконаного субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, оскільки останній не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватись з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених у рецензії недоліків.

В той же час, недоліки перелічені у рецензії усунуті не були, так як і не були спростовані в ході судового розгляду.

Під час судового розгляду жодна із сторін клопотань про призначення експертизи, щодо визначення реальної суми збитку заявлено не було, тому суд позбавлений можливості достовірно встановити дійсну вартість заподіяної шкоди, оскільки для її перевірки необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, при цьому сторонами (стороною) не надані належні, тобто такі в яких не виникає сумніву, висновки експертів із цих самих питань.

Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - закон), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

За загальним правилом, викладеним у п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

В той же час, позивачем не було надано інформації щодо не звернення її до ПрАТ «СК «ДІМ СТРАХУВАННЯ» як до страховика, відмови у виплаті страхових сум, або відшкодування їй страхових виплат не в повному обсязі, що в свою чергу, може призвести до подвійного відшкодування.

При цьому, надані представником позивача довідки з мережі Інтернет про перевірку чинності полісу внутрішнього страхування, судом відхилені з огляду на порушення порядку подання електронних доказів, а також вставлення судом обставин, які свідчать про те, що автомобіль позивача на момент ДТП було застраховано у ПрАТ «СК «ДІМ СТРАХУВАННЯ».

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, відповідачем не було доведено відсутності вини в завданні шкоди а також наявність вини потерпілого під час ДПТ, а позивачем розмір шкоди, заподіяний внаслідок вчинення відповідачем адміністративного правопорушення.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 22, 1166-1167 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 49112, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_5) до ОСОБА_3 (місце проживання: 52042, м. Дніпро, вул. Богданова, буд. 11, РНОКПП НОМЕР_6) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, збитків у вигляді аварійно-евакуаційних послуг та моральної шкоди, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.08.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак