Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 1329/5045/12 (460/5045/12, 460/3049/15-ц)

провадження № 61-3804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2013 року у складі судді Гоцка В. І., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 рокуу складі суддів: Шандри М. М., Копняк С. М., Монастирецького Д. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що в серпні-вересні 2008 року відповідачі позичили у ОСОБА_2 55 000 доларів США на строк до 01 серпня

2009 року, про що 01 лютого 2009 року склали письмову розписку. Оскільки відповідачі у добровільному порядку в повному обсязі суму боргу не повернули, ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Враховуючи вказане просив стягнути з відповідачів солідарно суму боргу

у розмірі 34716 доларів США, що еквівалентно 27 7484,98 грн за курсом Національного банку України.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня

2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь позивача

34 716 доларів США, що еквівалентно 277 484,98 грн у рахунок виконання договору позики.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі порушили умови договору позики, не повернули у повному обсязі отримані у борг кошти в установлений строк, а тому виникла заборгованість перед

ОСОБА_2, яка у добровільному порядку погашена не була.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 зобов'язання за договором позики виконав в повному обсязі, проте відповідачі не повернули позикодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому відхиляючи апеляційну скаргу

ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності

у зазначеній справі, тому апеляційний суд позбавлений можливості застосувати положення статей 256 - 258 ЦК України без заяви відповідача, поданої до ухвалення рішення у суді першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2, звернувшись до суду з позовом у 2012 році, пропустив строк позовної давності. Зазначив, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без його участі, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв'язку з чим не зміг скористатись своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності.

ОСОБА_2 надав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що строк позовної давності при зверненні із позовом він не пропустив, оскільки вперше звернувся до суду з позовом в липні 2012 року, а строк виконання зобов'язання настав 02 серпня 2009 року. Разом з тим, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 липня 2012 року позовну заяву повернуто у зв'язку із непідсудністю її цьому суду. Враховуючи вказане, просив судові рішення залишити без змін.

24 січня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 55 000 доларів США, зі строком повернення до 01 серпня 2009 року, що підтверджується копією розписки від 01 лютого 2009 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності факту невиконання відповідачами прийнятих договірних зобов'язань.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої, другої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно з частиною п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Встановлено, що в судові засідання суду першої інстанції відповідач

ОСОБА_3 не з'являвся.

25 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із заявою про відновлення втраченого судового провадження.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 січня

2016 року відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі

№ 1329/5045/2012, 2/460/310/2013 за вказаним позовом.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази направлення судом першої інстанції відповідачу ОСОБА_3 поштових відправлень, в яких суд повідомляв останнього про відкриття провадження у справі та про призначення розгляду справи на 07 травня 2013 року, відповідно відсутні докази вручення вказаних поштових відправлень ОСОБА_3

З огляду на викладене в матеріалах справи відсутні докази дотримання судом першої інстанції вимог частини п'ятої статті 74 ЦПК України

(у редакції, чинній на час розгляду справи) та забезпечення права відповідача ОСОБА_3 знати про час і місце судового засідання (частина друга статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи)).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands»)

від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Під час перегляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності, в якій вказав, що позивач довідався про порушення свого права на отримання грошових коштів 02 серпня 2009 року, тому строк для пред'явлення вимог про стягнення пропустив, оскільки звернувся із позовом в листопаді 2012 року.

Переглядаючи рішення місцевого суду та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою заяву ОСОБА_3 про застосування позовної давності та не розглянув її.

Отже суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач ОСОБА_3 вказував, що не був належно повідомленим про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, а матеріали справи вказаних доказів не містять, оскільки судове провадження було втрачене.

Той факт, що докази належного повідомлення судом першої інстанції про час і місце розгляду справи відповідача, який не брав участі у такому розгляді, відсутні в матеріалах справи є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Суд апеляційної інстанції, вказуючи, що в рішенні місцевого суду зазначено про належне повідомлення ОСОБА_3 про час та місце слухання справи судом першої інстанції, не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи відповідних доказів такого повідомлення. Таким чином, апеляційний суд не врахував, що матеріали справи не містять достовірних доказів наявності у відповідача ОСОБА_3 можливості реалізувати його право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції вважає за можливе вийти за межі вимог касаційної скарги та скасувати судові рішення в повному обсязі, тобто в частині позовних вимог до обох відповідачів, оскільки вимоги про стягнення заборгованості пред'явлені до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня

2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик