АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/516/2018 Борисова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року місто Київ

справа № 756/14390/16-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

секретар - Волошин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року ухваленого під головуванням судді Тітова М.Ю. у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 24.11.2015 по 31.10.2017 року у розмірі 158202,15 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати у розмірі 4180,58 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25.11.2015року стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 16029,85 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2015 року по 23.11.2015 року у розмірі 54573,73 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати у розмірі 2720,91 грн. Станом на 04.11.2016 року заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена, а рішення суду залишається не виконаним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09.11.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказувала на те, що позивач жодним чином не вимагав суд вплинути на виконання рішення у виконавчому провадженні №52880605 з примусового виконання виконавчого листа №756/10013/15-ц виданого 13.04.2016 року Оболонським районним судом міста Києва щодо стягнення боргу в розмірі 73221,49 грн.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та звернення його до примусового виконання, між сторонами по справі та державною виконавчою службою виникли правовідносини, які регулюються законодавством України про виконавче провадження. Норми ст.117 КЗпП України на правовідносини, що виникли в результаті невиконання судового рішення, не поширюються.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення.

Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23.11.2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.03.2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 16029,85 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.03.2015 року по 23.11.2015 року у розмірі 54473,73 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати у розмірі 2720,91 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 5706,87 грн. Вирішено питання судових витрат.

В провадженні Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста КиївГоловного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження № 52880605 з примусового виконання виконавчого листа №756/10013/15-ц, виданого 13.04.2016 року Оболонським районним судом міста Києва про стягнення з ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 73221,49 грн.

Станом на день розгляду цієї справи, рішення суду залишається не виконаним.

Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-76цс14.

Оскільки рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23.11.2015 року не виконане, відповідач не сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, тобто не провів з працівником остаточний розрахунок, а тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.11.2015 року по 31.10.2017 року у розмірі 158202,15 грн., виходячи з розрахунку 326,19 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 485 (робочих днів за час затримки розрахунку).

Крім того, як вбачається з висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-159цс13, після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин застосовується положення стаття 117 КЗпП України.

Вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 4180,58 грн. також підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 року №692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01.01.1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Оскільки рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23.11.2015 року було присуджено позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 16029,85 грн., судова колегія приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 4180,58 грн. (16029,85 грн. *126,08% (сумарний індекс споживчих цін за спірний період ) = 20210,43 - 16029,85 = 4180,58).

Доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про відсутність однієї із складової частини ст.117 КЗпП України - вини у неможливості сплатити заборгованість із заробітної плати ОСОБА_3 при відсутності відповідних видатків та віднесення міста Кіровськ, де знаходиться шахта «Голубівська» ДП «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація», до населених пунктів не підконтрольних державі Україна, є безпідставними, з огляду на таке.

За положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно з ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу підстав звільнення від відповідальності за незаконність дій відносно працівника, на ці правовідносини поширюються положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії,оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина 2 статті 14-1 Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» .

Згідно зі статтею 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014.

07.11.2014 року за №1085-р та 02.12.2015 року за №1275-р затверджено перелік населених пунктів, де здійснювалась антитерористична операція, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення.

До цього переліку, зокрема, належить місто Кіровськ Луганської області.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що місто Кіровськ Луганської області був віднесений до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, тобто знаходиться на неконтрольованій Україною території, 02.12.2015 року, а рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі було ухвалено 23.11.2015 року.

Як зазначав відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, його вини у невиплаті заборгованості з заробітної плати позивачу немає, оскільки йому не виділені бюджетні кошти на виплату заробітної плати та з урахуванням п.2 Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню, надання фінансової підтримки окремим підприємствам Донецької і Луганської областей, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 року у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Так як позивач працював у місті Кіровську на шахті «Голубівська», яка розташована на неконтрольованій території, то видатки із бюджету на заробітну плату таким особам не проводяться.

Вказані вище доводи колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач постійно перебував на підконтрольній Україні території, при цьому юридична адреса відповідача: місто Київ, провулок Приладний, 2-А, а його відокремлений структурний підрозділ - Відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», має місцезнаходження: Донецька область, місто Димитров, вул. Артема, будинок 36, тобто знаходиться у місті Димитров, який підконтрольний державній владі України. А тому посилання відповідача у відзиві на п.2 Тимчасового порядку також є необгрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що відповідач перебував у трудових відносинах не безпосередньо з шахтою, а з відповідачем, що підтверджується витягом з наказу №151-к від 24.12.2014 року ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» Відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» «Про прийом на роботу».

Отже, зазначені відповідачем постанови Кабінету Міністрів України жодним чином не перешкоджали ДП «Укрвуглереструктуризація» проводити виплату заробітної плати позивачу.

Крім того, відповідач не отримував сертифіката Торгово-промислової палати України про засвідчення настання обставин непереборної сили для цього підприємства під час здійснення господарської діяльності на території Луганської області.

Посилання відповідача у відзиві на те, що положеннями статті 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів, а відтак, оплата праці ОСОБА_3 можлива тільки за рахунок коштів державного бюджету, в межах затвердженої програми КПВК 1101070 «Реструктуризація вугільної та торфодобувної промисловості» згідно проекту ліквідації шахти, у якому передбачено кошти на заробітну плату. А тому органи державної влади, в тому числі і відповідач, при відсутності затвердженого фінансування та існуючій забороні здійснювати видатки за проектами, які знаходяться на непідконтрольній території, не має правових підстав сплатити заборгованість з заробітної плати ОСОБА_3 та не має встановленої у судовому засіданні вини, у невиплаті заробітної плати, а відповідно і покладення обов'язку, як на винну особу, обов'язку по сплаті фінансових санкцій у вигляді середнього заробітку за весь час затримки до моменту повного розрахунку, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Так, положення статті 98 КЗпП України визначають, зокрема, співвідношення правового регулювання оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, та впливу на відносини між власником та працівниками таких установ та організацій щодо оплати праці показників, що встановлюють розміри бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Правило про оплату праці у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів не регулює трудові відносини. Воно стосується розробки кошторисів бюджетних установ та організацій. З його урахуванням п.20 Порядку складання, розгляду затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року №228,

приписує головним розпорядникам бюджетних коштів під час визначення обсягів видатків розпорядників нижчого рівня враховувати об'єктивну потребу в коштах кожної установи, а також в першу чергу забезпечувати бюджетними коштами видатки на оплату праці. Що стосується права працівників установ, організацій та підприємств на оплату праці відповідно до трудового законодавства, то воно не залежить від розміру бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відсутність бюджетних асигнувань не може вважатися відсутністю вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати та не проведенні з ним розрахунку при звільненні.

Так, Європейський Суд з прав людини в пункті 26 рішення по справі «Кечко проти України» зазначав, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1623,82 грн. та стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати в розмірі 1786,20 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», місцезнаходження: м.Київ, пров. Приладний, 2-а, , на користь ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 158202 грн. 15 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 4180 грн. 58 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1623 грн. 83 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь держави судові витрати у розмірі 1786 грн. 21 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: