Єдиний унікальний номер 229/172/18 Номер провадження 22-ц/775/1261/2018
Головуючий в 1 інстанції: Лопатко Н.В.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Азевича В.Б., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря судового засідання : Ситніка Д.Л.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті цивільну справу № 229/172/18 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 травня 2018 року (суддя Лопатко Н.В.), ухваленого в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області, повний текст складено 24 травня 2018 року ,-

В С Т А Н О В И В:

В січня 2018 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи оператором ПК. 10.05.2017 року за розпорядженням керівника її було звільнено. Відповідач у встановленому законом порядку заборгованість у розмірі 3200 гривен їй не виплатив. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: Просила суд стягнути з відповідача на її користь нараховану але не сплачену заробітну плату за період з 04.04.2017 року по 10.05.2017 року та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 10.05.2017 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 14 травня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка посилалась на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 травня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те , що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам по справі, висновок суду першої інстанції про ненадання нею належних доказів на підтвердження своїх вимог вважає неправильним та таким, що суперечить вимогам діючого законодавства. Також суд безпідставно прийняв до уваги пояснення свідків які працюють у відповідача, оскільки є сумнів в їх достовірності. Суд не надав належної оцінки її поясненням, де вона зазначала, що факт її роботи у відповідача можливо підтвердити підписаними нею документами (квитанціями, товарно-транспортними накладними, тощо). Також судом не враховано судову практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, Верховного суду України.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8 п.1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем запис про реєстрацію вчинений 22.06.2007 року. Види діяльності: код КВЕД 49.41Вантажний автомобільний транспорт (а.с.10-13).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу та не доведено факту перебування з відповідачем в трудових відносинах у період з квітня 2017 по травень 2017 року, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що трудовий договір з ФОП ОСОБА_4 оформлений відповідно до вимог чинного законодавства, та не доводять, що ОСОБА_1 фактично була допущена до роботи. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у неї порушеного суб'єктивного права з боку відповідача, способом захисту якого є стягнення з відповідача на її користь нарахованої але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як визначено в ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Пунктом 6 передбачено, що додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. № 413 «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» передбачено та Листом Міністерства соціальної політики України від 10.08.2015 р. № 1038/13/84-15, роз'яснено, що до початку роботи працівника інформація про його зарахування має бути подана до Державної фіскальної служби або її територіальних органів.

Листом Держпраці України від 03.08.2015 р. N 1364/24/21/01/2298-15 щодо подання Повідомлення про прийняття працівника на роботу, роз'яснено, що повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку , що при укладенні трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору, доводи апеляційної скарги ці висновки не спростовують.

Вимогами ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Тобто, діючим законодавством заборонено допускати працівника до роботи до того, як будуть виконані вимоги ст.29 КЗпП України.

Як вбачається з роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Позивачкою не надано суду ні першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, на підтвердження своїх позовних вимог, всім наданим позивачкою доказам, суд першої інстанції надав належну правову оцінку, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову, доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги пояснення свідків які працюють у відповідача, тому є сумніви в їх достовірності, є необґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи, свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав за ст. 384, 385 КК України , що підтверджено їх особистими розписками ( а.с.36).

Доказів яки б свідчили про недостовірність пояснень зазначеним свідків, позивачкою суду не надано.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки її поясненням, де вона зазначала, що факт її роботи у відповідача можливо підтвердити підписаними нею документами (квитанціями, товарно-транспортними накладними, тощо).

Вимогами ч.1 ч.7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказування, а також інших випадках , передбачених цим Кодексом.

Клопотання про витребування зазначеним доказів у відповідача, позивачкою не заявлялось, також нею не було надано таки докази самостійно.

Фактично всі доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неналежну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачкою не надано.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованими і не спростовують висновків суду.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 частини 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову ОСОБА_1 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, в якому ОСОБА_1 була подана позовна заява.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб 1 762 гривні.

Отже, відповідно до п. 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: В.Б.Азевич

Н.С. Краснощокова

Повне судове рішення складено 15 серпня 2018 року .

Головуючий: О.О.Тимченко