Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 464/2122/17

провадження № 61-36519 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року у складі судді Горбань О. Ю. та постанову апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 лютого 2013 року між нею та відповідачами було укладено договір позики, за умовами якого позичальники отримали у позику грошові кошти у розмірі 92 тис. доларів США терміном до 15 серпня 2013 року.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконували, запевняли про повернення коштів, а з січня 2017 року на вимоги не реагували, позику не повернули, чим порушили її права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на її користь заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 92 тис. доларів США, проценти за час користування коштами у розмірі 1 524 263 грн., 3 % річних у розмірі 276 074 грн 99 коп.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 92 тис. доларів США, що еквівалентно 2 385 560 грн, проценти за час користування коштами у розмірі 1 524 263 грн 51 коп., 3% річних у розмірі 276 074 грн 99 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконали, грошові кошти не повернули, чим порушили права позивачки. Відповідачі звернулись з клопотанням про застосування строку позовної давності, а позивачка подала заяву про його поновлення, посилаючись на те, що відповідачі, перебуваючи з нею у дружніх стосунках, переконували її про свій намір виконати боргові зобов'язання до початку 2017 року, проте у січні 2017 року перестали спілкуватися з нею і почали її уникати. Позивачка зазначала, що саме у цей період вона зрозуміла про порушення своїх прав. Крім того, ОСОБА_4 вказувала про те, що є матір'ю трьох малолітніх дітей та у неї на утриманні перебуває хворий батько. Отже, з огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачкою строку позовної давності. Ураховуючи викладене, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачки заборгованість за договором позики, разом з відсотками за користування грошовими коштами та 3 % річних, розмір яких відповідачами не спростовано.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачі свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконали, на вимоги позивачки не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як солідарних боржників. Крім того, відповідачі звернулись до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, а позивачкою було подано клопотання про поновлення цього строку. Вирішуючи питання про поновлення позивачці строк позовної давності, суд першої інстанції правильно взяв до уваги наявність у ОСОБА_4 трьох малолітніх дітей, взаємовідносини з боржниками та їх поведінку, необхідність догляду позивачкою за хворим батьком і дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку і необхідність його поновлення.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно визнано поважними наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності, оскільки останньою належними доказами такі обставини не підтверджено. ОСОБА_6 отриману від позивачки позику використав не в інтересах сім'ї, а вона надала свою згоду на цей правочин під примусом, тому підстави для стягнення з неї заборгованості за договором позики відсутні. Крім того, вона не була присутня при передачі позивачкою ОСОБА_6 коштів, оскільки вона перебувала за кордоном. Отже, суди безпідставно не застосували строк позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно визнано поважними наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності, оскільки останньою належними доказами такі обставини не підтверджено.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, при поновленні строку позовної давності судами було надано належну правову оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, встановлено поважність причин пропуску позивачкою строку позовної давності.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі свої зобов'язання за договором позики не виконали, на вимоги позивачки не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як солідарних боржників.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини та встановлені фактичні обставини, суди, вирішуючи питання про поновлення позивачці строку позовної давності, вірно взяли до уваги наявність у ОСОБА_4 трьох малолітніх дітей, взаємовідносини з боржниками як з близькими знайомими та поведінку останніх, необхідності догляду позивачкою за хворим батьком, тому дійшли обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску цього строку і необхідність його поновлення.

Доводи касаційних скарг про те, що судами безпідставно визнано поважними наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності, оскільки останньою належними доказами такі обставини не підтверджено, необґрунтовані, так як положення законодавства не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позовну давність пропущено на незначний строк.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_7 на те, що ОСОБА_6 отриману від позивачки позику використано не в інтересах сім'ї, а вона надала свою згоду на цей правочин під примусом ОСОБА_4, безпідставні, оскільки нею належними та допустимими доказами не підтверджені, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк