Справа № 569/9189/17
УХВАЛА

22 жовтня 2018 року м..Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Кучиної Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ющук О.С.

представника заявника (відповідача) Виноградової ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 28 грудня 2017 року у цивільній справі №569/9189/17 за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про визнання трудового договору укладеним, стягнення заробітної плати , компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2017 року у цивільній справі №569/9189/17 позов ОСОБА_4 (далі позивач) до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (далі відповідач, заявник) про визнання трудового договору укладеним, стягнення заробітної плати , компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково

На адресу суду 18 липня 2018 року надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення.

Заява мотивована тим, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду 28 грудня 2017 року, в якому і було прийнято заочне рішення.

Також, в якості істотних, на її думку, обставин для правильного вирішення справи зазначає, що укладений з позивачем договір не є трудовим за своєю правовою природою, а є договором підряду. Зазначає, що відповідачем не виносився наказ про прийняття на роботу позивача, розяснити їй її права та обовязки, довести до відома умови праці. Також не були встановлені вимоги внутрішнього трудового розпорядку. Пункт 3.2 укладеного між сторонами договору, в якому зазначено про підпорядкування позивача внутрішньому трудовому розпорядку вважає нікчемним.

В обґрунтування підстав для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення зазначає, що заочне рішення вона від суду поштою не отримувала, оскільки фактично проживає не за місцем реєстрації, а у бабусі за адресою Волинська область, Іваничівський район, с. Топилище, вул. Центральна, 32. Про існування заочного рішення вона дізналася 25 червня 2018 року у державного виконавця Іваничівського районну ВДВС ГТУЮ у Волинській області.

З наведених вище підстав просить суд:

1) поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення;

2) скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримала та просила суд її задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач має намір заявляти клопотання про допит додаткових свідків, зокрема себе.

Позивач у письмовому відзиві, а також її представник у судовому засіданні просять суд залишити заяву про перегляд заочного рішення без задоволення з тих підстав, що про дату, час і місце судового розгляду відповідач у справі повідомлявся за її зареєстрованою адресою місцезнаходження як фізичної особи-підприємця згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказує, що відповідач отримувала повістки за цією адресою та всупереч вимогам процесуального закону не повідомляла суд про зміну місця свого місця проживання.

Стосовно заяви по суті пояснив, що заява, на його думку, не містить посилання на докази, що мають істотне значення для вирішення справи. Доводи заявника про нікчемність п.3.2 укладеного договору вважає неспроможними, оскільки заявник не вказує, в силу якої прямої норми закону, як це передбачено ч.2 ст.215 ЦК України, вказаний пункт правочину є нікчемним. Щодо доводів заяви про не розяснена працівнику умов праці зазначає, що це не свідчить про не укладення трудового договору, а свідчить про неналежне виконання відповідачем своїм обовязків як роботодавця.

Звертає увагу суду на те, що відповідач у своїй заяві підтверджує факт не виплати заробітної плати та не заперечує цього; не заявляє нових свідків та не спростовує свідчення надані ОСОБА_5, ОСОБА_6; не посилається на фальшивість будь-яких доказів у справі, тобто визнає, що документи між сторонами дійсно підписувалися. Щодо заявлених усно нових свідків, а саме власне відповідача (ОСОБА_3О.) та Мирончука зазначив, що вказані особи не зможуть надати обєктивних свідчень у справі, оскільки є зацікавленими особами, а Мирончук є цивільним чоловіком відповідача.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши доводи заяви про скасування заочного рішення у справі, а також відзиву на цю заяву, суд дійшов висновку, що заяву слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Частиною другою статті 284 ЦПК України визначено, що заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Як слідує з матеріалів справи, рішення у справі прийнято 28 грудня 2017 року, натомість із вказаною заявою відповідач звернувся лише у липні 2018 року, тобто з пропуском строку встановлено у частині другій статті 284 ЦПК України.

Натомість за змістом заяви відповідача слідує, що він просить суд поновити цей строк, оскільки не отримував його копії від суду, а дізнався про нього лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження в Іваничівському районному ВДВС ГТУЮ у Волинській області.

Частиною четвертою статті 284 ЦПК України визначено, що строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На думку суду, наведені відповідачем причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення є обґрунтованим, оскільки вона дійсно не отримувала поштою копію судового рішення, оскільки останні повернулися на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», а тому відповідний строк необхідно поновити.

Стосовно вирішення заяви про перегляд по суті, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 288 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач про дату, час і місце судового розгляду призначено на 28 грудня 2017 року був повідомлений належним за адресою її місцезнаходження як фізичної особи-підприємця, а також за адресою реєстрації місця проживання як фізичної особи АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Аналогічні за своїм змістом положення містяться і в частині першій статті 131 ЦПК України у чинній на момент прийняття рішення редакції.

В розглядуваному випадку судом встановлено, що відповідач, всупереч покладеним на неї процесуальним обовязкам, не повідомляла суд про зміну свого місця проживання, а отже судом правомірно та обґрунтовано надсилалися повістки за її зареєстрованим місцезнаходженням як ФОП, що є тою самою адресою, за якою вона зареєстрована як фізична особа.

Слід також наголосити, що відповідач у справі отримувала повістки про розгляд справи, подавала клопотання про відкладення розгляду справи, тобто їй було відомо про наявність судового провадження щодо неї. Однак з вересня 2017 року відповідач перестала отримувати поштову кореспонденцію від суду, не повідомила суд про зміну свого місця проживання, не зареєструвала відповідних змін свого місцезнаходження як фізична особа-підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Додатково суд вказує, що провадження у справі було відкрито 23 червня 2017 року, а рішенні ухвалено 28 грудня 2017 року, тобто у відповідача було достатньо часу для подання відзиву (заперечень) на позов, що вона не зробила.

При прийнятті рішення в цій частині суд бере до уваги і практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права в Україні.

Так, у справі "Брумареску проти Румунії" ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

В даному контексті також слід враховувати іншу правову позицію ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.41).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що судом були вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду, в якому ухвалено заочне рішення, а її доводи про те, що вона не отримала судову повістку не є підставою для скасування заочного рішення, оскільки протягом тривалого часу відповідач не повідомляла суд про зміну свого місця проживання, а також не вживала заходів щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження.

Оцінюючи повідомлені відповідачем обставини, які він вважає істотними суд зазначає наступне.

Так суд не приймає до уваги доводи відповідача про нікчемність пункту 3.2 укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачем жодним чином необґрунтовано з яких саме правових підстав випливає ця нікчемність.

Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, правочин (або його частина) є нікчемним, якщо його недійсність прямо передбачена в законі.

У пункті 3.2 договору сторони передбачили підпорядкування позивача внутрішньому трудовому розпорядку відповідача.

Всупереч вищенаведеному, відповідач у своїй заяві, так само як і її представник у судовому засіданні, не навели суду конкретну норму закону, яка встановлює нікчемність такого положення договору, а отже її доводи в цій частині не є істотними в розумінні ст.288 ЦПК України.

Не надала відповідач і доказі оскарженні вказаного пункту договору у встановленому порядку.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про не видання нею наказу про прийняття позивача на роботу, не розяснення позивачу та не доведення до її відома умов праці, не в провадження внутрішнього трудового розпорядку, оскільки вказані обставини не свідчать про факт відсутності трудових відносин між сторонами, а свідчать, на думку суду, про неналежну виконання відповідачем своїх обовязків як роботодавця.

Суд зазначає, що під час судового розгляду були досліджені наявні письмові матеріали справи, зокрема договір між сторонами, який має всі ознаки трудового, зокрема у звязку з підпорядкуванням позивача внутрішньому трудовому розпорядку відповідача, організацією умов для виконання договору саме відповідачем, а не позивачем, а також відсутність у нього конкретних величин та обсягу наданих послуг. Все це, у сукупності з показами допитаних свідків, свідчить про трудовий характер правовідносин між сторонами, що підтверджується і судовою практикою Верховного Суду (постанова від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц), а отже наведені у заяві відповідача доводи не вплинули б на прийняте судом рішення, а отже є не істотними.

Щодо усних доповнень представника відповідача до підстав для скасування заочного рішення, зокрема стосовно виклику нових свідків у справі, суд зазначає, що нею не зазначено, які саме свідчення можуть надати ці особи, чому вони є істотними для справи, як можуть вплинути на рішення суду. Більше того, представник відповідача просить суд допитати власне відповідача у справі, покази якої не можуть бути обєктивними, а її позиція із заяви про перегляд заочного рішення є зрозумілою та додатковому зясуванню не підлягає. Стосовно іншого заявленого свідка з прізвищем Мирончук, представник відповідач не пояснила, які свідчення може надати ця особа, окрім того, що вона працювала юристом у ФОП ОСОБА_3 та готувала проект договору.

Стосовно повторного допиту свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд зазначає, що представник відповідача не навела суду в чому саме полягає недостовірність їх показів і чому їх необхідно допитати повторно.

Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки відповідач про судове засідання, в якому було ухвалено заочне рішення, повідомлялася судом належним чином за адресою її реєстрації як фізичної особи-підприємця, яка співпадає з адресою її реєстрації як фізичної особи, враховуючи, що відповідач отримувала повістки за цією адресою, подавала клопотання, тобто знала про судове провадження, але всупереч покладеним на неї процесуальним обовязкам не повідомила суд про зміну місця свого проживання, зважаючи на те, що заява про перегляд заочного рішення не містить посилання на нові докази, які мають істотне значення для справи, суд дійшов висновку, що заяву про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.288 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_3 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 28 грудня 2017 року у цивільній справі №569/9189/17 за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про визнання трудового договору укладеним, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено та підписано 22 жовтня 2018 року.

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області ОСОБА_7