АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 177/2251/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року, яке ухвалене суддею Коваль Н.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо часу ухвалення рішення суду та дати складання повного рішення суду матеріали справи не містять), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа Данилівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У зазначеному будинку зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_2, який не є власником вказаного будинку, так само як і не має інших правових підстав на користування ним.

Та обставина, що відповідач проживає у належному позивачу будинку, порушує її права, як власника, оскільки вона не має можливості повною мірою здійснювати своє право власності, тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Просила суд визнати відповідача ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою АДРЕСА_1 та виселити відповідача із зазначеного житлового будинку.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1. від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Зокрема, суд послався на норми ЖК України та не взяв до уваги, що спір виник з приводу користування власністю. При цьому, зазначає, що відповідач не є членом сім'ї позивача та його реєстрація і проживання у будинку є суттєвою перешкодою у здійсненні нею права власності. Також, позивач вказує на те, що посилання суду на норми статті 405 ЦК України є помилковим, оскільки у позовній заяві не ставилося питання про визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням через його відсутність більше року, а, навпаки, зазначалося про те, що проживання останнього у будинку чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, представника третьої особи Данилівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області- ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 з 30 березня 2009 року зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11), який на праві приватної власності належав його матері ОСОБА_7.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2016 року (а.с.6) позивач ОСОБА_1, яка є онукою ОСОБА_7 та племінницею відповідача ОСОБА_2, набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 16).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні правові підстави виселення відповідача з житлового будинку, який належить на праві особистої приватної власності позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма 391 ЦК України не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу України та відповідними нормами Цивільного кодексу України.

Позивач просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення. В той же час виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність, або інші, передбачені ЖК України, підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку (квартири), передбачені ч.1 ст.157, ст.116 ЖК України.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Відповідно до ст. ст. 57, 58, ч. ч. 2-3 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачемс не надано суду доказів щодо існування обставин, передбачених ч.1 ст.157, ст.116 ЖК України, для виселення відповідача із спірного житлового будинку.

Відповідно до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Практика Європейського суду з прав людини ( висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв'язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 був вселений до спірного будинку на законних підставах (як член сім'ї його власника), проживає у будинку тривалий час та іншого житло не має, що є достатньою підставою вважати, що будинок АДРЕСА_1 є його "житлом" у розумінні ст. 8 Конвенції та він не може бути позбавлений права користування цим житлом.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона, як новий власник спірного будинку, має права вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, колегією суддів відхиляються з огляду на вищевикладене.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 є людиною похилого віку та рідним дядьком позивача ОСОБА_1, а тому виселення його з будинку суперечитиме не лише гарантованому статтею 8 Конвенції права особи на повагу до її існуючого житла, але й моральним засадам суспільства.

Враховуючи встановлені обставини у справі та наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: