Справа № 303/4229/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2018 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Ракошинська сільська рада про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа - Ракошинська сільська рада про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком № 81 по вул.Духновича в с.Руське Мукачівського району, Закарпатської області шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування вищезазначеним житловим будинком.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником будинку № 81 по вул.Духновича в с.Руське Мукачівського району, Закарпатської області. В даному будинку зареєстрована вона, її донька ОСОБА_4О, зять ОСОБА_5, онук ОСОБА_3 та онучка ОСОБА_3 Відповідач хоча зареєстрований в будинку, однак не проживає в ньому з 2001 року, так як виїхав на постійне місце проживання за кордон. Всі витрати з утримання будинку та сплати комунальних послуг несе позивач особисто. оскільки відповідач за станом свого здоров'я не може приїхати в Україну і самостійно зняти з реєстрації місця проживання, у позивача виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом. оскільки позивач є людиною похилого віку і самостійно доглядати за будинком не в змозі то має намір обміняти його на квартиру в м.Мукачево, або продати то реєстрація відповідача в будинку при здійсненні його відчуження може стати перепоною.

Позивач ОСОБА_2 на судовий розгляд справи не зявився, натомість в прохальній частині позовної заяви міститься клопотання, а також в матеріалах справи - заява про розгляд справи у її відсутності, де зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовільнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином через засоби масової інформації, причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавали.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, від них надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Ракошинської сільської ради. Вирішення позовних вимог залишають на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними договору купівлі продажу жилого будинку від 27.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 637 (а.с.6) та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2004 року № 3797463 (а.с.7) позивач ОСОБА_2 являється власником будинку № 81 по вул.Духновича в с.Руське Мукачівського району, Закарпатської області.

Реєстрація відповідача у будинку підтверджується довідкою Ракошинської сільської ради від 23.07.2018 року № 02-10/340 (а.с. 13).

Згідно акту Ракошинської сільської ради від 17.04.2018 року № 184/0210 відповідач ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2001 року постійно проживає за кордоном (а.с. 8).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено по справі, позивач є одноособовим власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстрована відповідач.

Дані правовідносин регулюються положенням статті 405 ЦК України в частині вимог до ОСОБА_3, оскільки за встановлених фактичних обставин відповідач, є таким, що втратив право користування житлом, оскільки більше сімнадцяти років у будинку не проживає, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом, підлягають задоволенню.

Оскільки позивач не ставив вимоги про стягнення на його користь судового збору то такі слід віднести на його рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Ракошинська сільська рада про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 будинком № 81 по вул.Духновича в с.Руське Мукачівського району, Закарпатської області шляхом визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 81 по вул.Духновича в с.Руське Мукачівського району, Закарпатської області.

Судовий збір віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1, мешканка с.Руське, вул.Духновича, буд.81, Мукачівського району, Закарпатської області.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований - с.Руське, вул.Духновича, буд.81, Мукачівського району, Закарпатської області.

Третя особа: Ракошинська сільська рада, с.Ракошино, вул.Дружби, 20, Мукачівського району, Закарпатської області, код ЄДРПОУ 04350659.

Головуюча Курах Л.В.