Головуючий суду 1 інстанції - Мартинюк В.Б.
Доповідач -Орлов І.В.
Справа № 419/2379/17
Провадження № 22ц/782/297/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання: Подрябінкіна Я.Г.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача : ОСОБА_3

відповідачки: ОСОБА_4

представника відповідачки: ОСОБА_5

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2

відповідачка: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 лютого 2018 року (суддя Мартинюк В.Б., дата складання повного тексту рішення - 19 лютого 2018 року) у цивільній справі № 419/2379/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

20 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 з позовом про стягнення боргу за договором позики, який був оформлений виданою відповідачкою 22 січня 2013 року борговою розпискою. Позивач просив стягнути на його користь 157.245,00 гривень у тому числі: основний борг - 80.000,00 гривень, інфляційні втрати - 66.600,00 гривень та 3% річних - 10.645,00 гривень за період з лютого 2013 року по червень 2017 року. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка залишила без відповіді його письмову вимогу від 05 червня 2017 року про повернення позичених грошей, що змусило позивача звернутися за судовим захистом.

Рішенням Новоайдарського районного суду від 15 лютого 2018 року у позові відмовлено. Відмову у задоволені позову суд першої інстанції мотивував тим, що розписка від 22 січня 2013 року не містить ознак договору позики.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. За доводами апеляційної скарги місцевий суд неправильно розтлумачив приписи статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України та зробив висновок, який не відповідає обставинам справи.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, сторони та їхніх представників, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі встановлено, що 22 січня 2013 року ОСОБА_4 видала розписку про те, що зайняла у ОСОБА_2 80.000,00 гривень. У тексті розписки також зазначено, що в залог ОСОБА_4 залишила позивачу земельний пай (державний Акт НОМЕР_3), який знаходиться у користуванні КСП «Батьківщина» (а. с. 6). Факт написання такої розписки та отримання від ОСОБА_2 грошей в сумі 10.000,00 гривень відповідачка визнала.

ОСОБА_4 є власницею призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельної ділянки, площею 5,6421 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 20 вересня 2004 року (а. с. 23).

21 січня 2013 року ОСОБА_4 призначила ОСОБА_2 спадкоємцем даної земельної ділянки, про що зазначила у нотаріально завіреному заповіті (а. с. 81).

З 17 грудня 2007 року до 17 грудня 2014 року належна ОСОБА_4 земельна ділянка площею 5,6421 га знаходилася в оренді у СВК «Батьківщина», що підтверджується Договором оренди та Актом прийому передачі земельної ділянки (а. с. 85-86).

23 серпня 2016 року на строк до 23 серпня 2036 року ОСОБА_4 видала ОСОБА_2 нотаріальну Довіреність (бланк НОМЕР_4) на представництво своїх інтересів, у тому числі з питань укладання, внесення змін та розірвання договорів оренди щодо земельної ділянки площею 5,6421 га (а.с.87).

28 вересня 2016 року ОСОБА_4 припинила дію виданої на ім'я ОСОБА_2 довіреності бланк НОМЕР_4 (а.с.93).

28 вересня 2016 року ОСОБА_4 на 49 років передала належу їй земельну ділянку площею 5,6421 га в оренду СВК «Батьківщина», що підтверджується зареєстрованим у Державному реєстрі земель 30 вересня 2016 року Договором оренди земельної ділянки (а.с.88).

05 червня 2017 року позивач направив на адресу ОСОБА_4 письмову вимогу про повернення боргу, яку відповідачка отримала 13 червня 2017 року ( а. с. 7,8).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Висновок суду першої інстанції про те, що 22 січня 2013 року сторони не укладали договір позики, обставинам справи не відповідає. Написана ОСОБА_4 власноруч розписка від 22 січня 2013 року є належним та допустимим доказом, який з достатньою повнотою підтверджує факт укладання сторонами 22 січня 2013 року договору позики, за умовами якого відповідачка взяла у ОСОБА_2 у борг 80.000,00 гривень з подальшим поверненням цієї суми, без визначеного строку такого повернення. На підтвердження обставин отримання відповідачкою іншої ніж 80.000,00 гривень суми, яка прописними буквами зазначена самою ОСОБА_4 у тексті розписки, доказів не надано.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Вимогу до ОСОБА_4 про повернення позики, строк повернення якої у борговій розписці від 22 січня 2013 року не встановлювався, ОСОБА_2 заявив у червні 2017 року. Про те, що відповідачка протягом тридцяти днів від дня пред'явлення такої вимоги повернула позичені гроші, доказів не надано.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими і достатніми для скасування рішення Новоайдарського районного суду від 15 лютого 2018 року з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

Зі ОСОБА_4 на корить ОСОБА_2 підлягає стягненню борг за договором позики від 22 січня 2013 року у розмірі 80.000,00 гривень.

Оскільки прострочення виконання ОСОБА_4 грошового зобов'язання розпочалося з 13 липня 2017 року (календарна дата закінчення 30-тиденного строку від дня пред'явлення вимоги про повернення боргу), то позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 10.645,00 гривень та інфляційних втрат у розмірі 66.600,00 гривень за період з лютого 2013 року по червень 2017 року, задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України зі ОСОБА_4 на корить ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат підлягає стягненню 2.004,88 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 3.933,17 гривень (загальна сума сплаченого позивачем судового збору) х 51 % (розмір задоволених вимог) = 2.004, 88 гривень).

Керуючись статтями 374, 376, статтями 381, 382, 384, 38-391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на корить ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2), борг за договором позики від 22 січня 2013 року у розмірі 80.000,00 (вісімдесят тисяч) гривень.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 10.645,00 гривень та інфляційних втрат у розмірі 66.600,00 гривень за період з лютого 2013 року по червень 2017 року відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_4 на корить ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат 2004 ( дві тисячі чотири) гривні 88 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту. Дата складання повного тексту постанови - 15 серпня 2018 року .

Головуючий: Орлов І.В.

Судді Авалян Н.М.

Лозко Ю.П.