ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 383/419/17

провадження № 22-ц/781/1248/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Голованя А.М.,

Суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2018 року у складі судді Атаманової С.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яким, після його уточнення, просив стягнути з неї кошти в розмірі 333500 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3335 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 07 грудня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого, він, як позикодавець, надав ОСОБА_2, як позичальнику, грошову суму в розмірі 100000,00 грн., що за домовленістю між сторонами було еквівалентом суми 12500 доларів США (із розрахунку 8,0 грн. за 1 долар США). Відповідно до п.2 (б) договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 07 грудня 2015 року.

Оскільки ОСОБА_2 отримані в борг грошові кошти не повернула просив задовольнити позов. (а.с.41)

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 326569,43 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що при ухваленні рішення суд не звернув увагу, що отримані нею кошти в розмірі 90 000 грн. за юридичною природою були не позикою, а платою за користування позивачем належної їй земельною ділянкою за період з 2002 по 2012 роки. Крім того, договором позики не передбачено обов'язок повернути гроші в розмірі еквівалентному 12500 доларів США.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу та представник позивача в судовому засіданні з доводами скарги відповідача не погодилися, просили суд відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до умов укладеного договору позики ОСОБА_2 зобов'язалася повернути суму позики у встановлений в договорі строк, проте своїх зобов'язань не виконала.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 100000 грн., що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 12500 доларів США (із розрахунку 8,0 грн. за 1 долар США) (а.с.5-6).

Згідно п.2 договору позики сторони по справі домовились про те, що: договір позики є безпроцентним (підпункт «а»); остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07 грудня 2015 року (підпункт «б»); виконання зобов'язання за договором має здійснюватися готівкою у межах м. Бобринець Кіровоградської області за місцем проживання позикодавця шляхом вручення грошей йому особисто, якщо інше не буде додатково визначено (погоджено) письмовим розпорядженням позикодавця, засвідченого нотаріально (підпункт «г»); факт одержання повернутої позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця або уповноваженої ним особою з дотриманням умов підпункту «г» п.2 цього договору, складеною у письмовій формі (підпункт «д») (а.с.5).

Належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_2 суми позики не надано.

Згідно п.4 договору при неповерненні позики в установлені цим договором позики строки позикодавець може пред'явити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України, вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась не сплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми (а.с.5 зворот).

Відповідно до п.6 договору позики сторони взаємно підтвердили один одному те, що у момент укладення цього договору вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; договір укладається ними у відповідності з їхньою справжньою волею, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним) (а.с.5 зворот).

Відповідно до п.8 договору позики сторони домовились, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення (а.с.6).

Станом на 02.10.2017 року курс НБУ доларів (США) до національної валюти гривні за 100 доларів (США) становить 2657,8496 грн. (а.с.43)

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши, що позичальник не повернула отримані за договором позики кошти у строки визначені договором позики, а саме не пізніше 07 грудня 2015 року, суд обґрунтовано стягнув з неї на користь позичальника 326569,43 грн., виходячи із розрахунку (12500 х 2657,8496):100 = 326569,43.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача грошову суду в еквіваленті 12500 доларів США.

Правило, встановлене частиною першою статті 533 ЦК України стосується перш за все так званих грошових зобов'язань - зобов'язань, у яких обов'язок хоча б однієї із сторін полягає у сплаті грошей (зокрема, зобов'язання, що виникають з договорів купівлі-продажу, ренти, найму (оренди), підряду тощо).

Оскільки відповідно до ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня, таке грошове зобов'язання має бути виражене саме у гривнях. Це положення цілком узгоджується з ч. 1 ст. 192 ЦК, згідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта як засіб платежу (зокрема, за зобов'язаннями) відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 цього Кодексу може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (див. коментар до ст. 192, 533 ЦК).

Судом вірно враховано, що частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент до іноземної валюти.

Її суть полягає в тому, що сторони, виражаючи грошове зобов'язання у національній валюті України, одночасно визначають його еквівалент у тій чи іншій стабільній іноземній валюті (доларах США, євро тощо), страхуючись таким чином на випадок можливої інфляції.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Саме такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-284цс17 від 1 березня 2017 року.

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції аргументовано вважав доведеним обставини стосовно невиконання відповідачем вимог договору, зокрема стосовно зобов'язання повернути позикодавцю гроші у національній валюті у сумі, яка на день повернення буде еквівалентною 12500 доларам США.

Посилання апеляційної скарги, щодо того, що предметом договору є грошова одиниця - гривня, колегією суддів не приймається до уваги, які такі, що суперечать п. 1 укладеного договору, яким визначено, що позичальник одержав гроші у національній валюті України у сумі, яка еквівалентна 12500 доларів США.

Також, апеляційний суд не погоджується із твердженням скарги, що відповідач не отримувала 100000 грн., а їй було передано тільки 90000 грн. як плату за користування позивачем належною їй на праві власності земельною ділянкою за період з 2002 року по 2012 рік, оскільки вказана обставина спростовується змістом п.п.2, 6 укладеного між сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року, з яких вбачається, що сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07 грудня 2015 року.

Крім того, відповідно до п.12 договору позики нотаріусом роз'яснено учасникам цього договору про умови позики, чинність правочину, порядок укладення договору позики та його правові наслідки, у тому числі, зміст ст.ст.1046-1052 ЦК України.

За таких обставин відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді