Провадження № 2/522/3330/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі представника звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, по якому просив:

-стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суму заборгованості за кредитним договором № R8B від 24.09.2013 року в розмірі 94 864,43 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі-Банк) та фізичною особою ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № К8В. Відповідно до умов п. 1.1. Кредитного договору, Банк надає Відповідачу кредит у сумі 52 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., зі сплатою (Відповідачем) 20,0 (двадцять) відсотків річних, та кінцевим строком погашення заборгованості до 24.09.2016р., а Відповідач повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Підписанням Кредитного договору Відповідач підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими він ознайомився та погодився.

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором перед Відповідачем виконав, надавши Відповідачу кредит в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Проте, відповідач свої зобов'язання перед Банком не виконав, у результаті порушення умов Кредитного договору № К8В від 24.09.2013р., станом на 27.08.2014 року згідно розрахунку заборгованості по кредиту складається із: заборгованості по кредиту, відсоткам, комісією; 3% річних, інфляційні витрати, та пені в сумі 94 864,43 гривень, які відповідач у добровільному порядку не сплачує.

У квітні 2015 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним, яка була прийнята до спільного розгляду з первісним.

Вказана позовна заява обґрунтована тим, що 15.11.2013 року йому стало відомо, що 24.09.2013 року між Банком та невідомою фізичною особою, яка представлялась ОСОБА_1, було укладено Кредитний договір, невиконання умов якого зі сторони позичальника й призвело до звернення Відповідача з первісним позовом.

Як з'ясувалося пізніше, справжній позичальник за Кредитним договором, вводячи в оману співробітників Банку, будучи візуально схожим на Позивача, використовуючи для підтвердження своєї особистості оригінали паспорту та ідентифікаційного коду, що були втрачені Позивачем внаслідок крадіжки, що мала місце 06.09.2012 року, здійснивши на Кредитному договорі підписи, які зовнішньо схожі із підписами Позивача, незаконно заволодів кредитними коштами.

Таким чином, позивач зазначає, що Кредитний договір не був підписаний від імені позичальника ОСОБА_1, а був підписаний іншою невідомою особою, яка, діючи з шахрайських мотивів, не маючи жодних повноважень видавати себе за Позивача чи від його імені, фактично вступила в правовідносини з Банком та повинна нести відповідальність за їх невиконання.

ОСОБА_1 вважає, що оспорюваний Кредитний договір було укладено не позивачем, а іншою фізичною особою від імені позивача, а тому відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 та його внутрішньої волі на укладення Кредитного договору та отримання кредитних коштів за ним, що підтверджується відсутністю саме його дій на укладення Кредитного договору та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив їх задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі-Банк) та фізичною особою ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № К8В.

Відповідно до умов п. 1.1. Кредитного договору, Банк надає Відповідачу кредит у сумі 52 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., зі сплатою (Відповідачем) 20,0 (двадцять) відсотків річних, та кінцевим строком погашення заборгованості до 24.09.2016р., а Відповідач повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Підписанням Кредитного договору Відповідач підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими він ознайомився та погодився.

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором перед Відповідачем виконав, надавши Відповідачу кредит в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Як зазначає позивач у своєму позові, відповідач порушив умови Кредитного договору, а саме:

- п. 4.2. Кредитного договору, відповідно до якого відповідач зобов'язується сплачувати щомісячно, згідно з графіком повернення кредиту і сплати відсотків та розрахунку вартості супутніх послуг, комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 1,69 відсотка від початкової суми кредиту;

- п. 4.3. Кредитного договору, відповідно до якого відповідач повинен повертати кредит, відсотки та комісію до 22 числа кожного місяця у відповідності до графіку, який є невід'ємною частиною Кредитного договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати відсотків, комісійну винагороду та інші супутні послуги.

- п. 5.1. Кредитного договору, відповідно до якого відповідач, у разі прострочення зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати відсотків за його користування та/або інших платежів, зобов'язується сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочення зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення.

У результаті порушення умов Кредитного договору № К8В від 24.09.2013р., станом на 27.08.2014 року згідно розрахунку заборгованості по кредиту, копія якого наявна в матеріалах справи, складається із: заборгованості по кредиту, відсоткам, комісією; 3% річних, інфляційні витрати, та пені в сумі 94 864,43 гривень.

ОСОБА_1 звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою посилався на те, що Кредитний договір не був підписаний від імені позичальника ОСОБА_1, а був підписаний іншою невідомою особою, яка, діючи з шахрайських мотивів, не маючи жодних повноважень видавати себе за Позивача чи від його імені, фактично вступила в правовідносини з Банком та повинна нести відповідальність за їх невиконання.

З матеріалів кримінального провадження № 0012833 вбачається, що 06.09.2012 року позивач звернувся до Шевченківського відділення поліції Приморського РВ ОМУ ГУ МВС в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомляв, що цього ж дня відомою(ими) особою(ами) було розбите заднє вікно його автомобіля та викрадено сумку, у якій знаходились документи, у тому числі: паспорт громадянина України ОСОБА_1, його ідентифікаційний номер, свідчення працівника Державної фінансової інспекції. Зазначені обставини стверджуються довідкою Шевченківського відділення міліції Приморського РВ ОМУ ГУ МВС в Одеській області.

На підставі заяви Відповідача про вчинення кримінального правопорушення було відкрито кримінальне провадження за 0001054 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України.

У рамках даного кримінального провадження під час здійснення судового розслідування внаслідок проведених слідчих дій були встановлені обставини, які мають значення для повного та всебічного розгляду даної справи.

Зокрема, показання ОСОБА_2, головного менеджера-консультанта ПРП ПАТ «ВТБ Банк», допитаної в якості свідка, свідчать про те, що кредитний договір було підписано не відповідачем, а іншою фізичною особою, візуально схожою на нього.

ОСОБА_2 заявила, що під час безпосереднього оформлення кредиту в неї виникли деякі сумніви щодо особистості фізичної особи, яка мала намір укласти Кредитний договір, а саме той факт, що фізична особа, яка підписувала цей договір, виглядала значно старше особи, зображеної на фотокартці у паспорті відповідача, про що вона повідомила представнику служби безпеки відділення ПАТ «ВТБ Банк», що підтверджується протоколом допиту свідка.

ОСОБА_3, головний спеціаліст служби безпеки ПАТ «ВТБ Банк», також допитаний в якості свідка, заявив, що у вересні 2013 року до нього звернулася співробітниця банку ОСОБА_2 та принесла довідку про доходи ОСОБА_1 У ході допиту ОСОБА_3 підтвердив, що ОСОБА_2 звернула його увагу на те, що відповідно до даних, наведених в паспорті відповідача, ОСОБА_1 на момент підписання Кредитного договору було 27 років, а фізична особа, яка фактично підписала Кредитний договір від його імені, виглядала старше на 5 років. Такі підозри ОСОБА_3 пояснював можливою фізично тяжкою роботою, що зумовило існування суттєвих відмінностей між зображенням відповідача на фотокартці у його паспорті та зображенням тієї особи, яка фактично підписала Кредитний договір.?

За результатами проведених слідчих дій в рамках кримінального провадження № 0001054, слідчим по справі було встановлено відсутність доказів, які підтверджували б шахрайське заволодіння грошовими коштами відповідачем, а тому вказане кримінальне провадження постановою слідчого від 26 березня 2014 року було закрито за відсутністю кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

На виконання ухвали суду від 31 травня 2017 року було надано експертний висновок № 17-2849 судово-почеркознавчої експертизи, згідно з яким, підписи від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № К8В від 24.09.2013 року та додатках до нього (умови надання кредиту, графіку повернення Кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг); заяві на видачу/перерахування кредитних коштів від 24.09.2013 року; заяві про щомісячне перерахування коштів з карткового рахунку від 24.09.2013 року; Анкеті-заяві на одержання кредиту Споживчий кредит «Перший крок» у ВТБ Банку від 24.09.2013 року, виконані не самим ОСОБА_1, а іншою особою, почерк якої має деяку природну схожість з почерком ОСОБА_1 або з намаганням наслідування підписному почерку ОСОБА_1

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, суд приймає до уваги висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 17-2849 як належний та допустимий доказ, що містить інформацію, яка підтверджує позовні вимоги відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) за кредитним договором зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

З огляду на те, що кожний договір є правочином у розумінні ст. 202 ЦК, то загальні положення про правочин є обов'язковими для сторін, що укладають договори, зокрема, кредитні договори.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Цивільною дієздатністю фізичної особи, згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України, є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність їх невиконання.

Отже, фізичні особи можуть набувати для себе цивільні права та обов'язки тільки своїми діями, і самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля - це психічний процес формування бажання людини щодо здійснення певних дій, спрямованих на задоволення потреб та інтересів фізичної особи. Волевиявлення - це зовнішній процес реалізації внутрішньої волі фізичної особи, як учасника цивільно-правових відносин.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення конкретного договору має відповідати його внутрішній волі. Воно має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі є однією з умов дійсності правочинів. Тому відсутність дій, спрямованих на укладання правочину, або їх невідповідність внутрішній волі учасника цивільно-правових відносин має розглядатися в якості підстав визнання таких правочинів недійсними.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє з момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Аналогічна правова позиція Верховного суду України у справі за № 6-127цс13ю.

З огляду на те, що оспорюваний Кредитний договір було укладено не відповідачем, а іншою фізичною особою від його імені, то відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 та його внутрішньої волі на укладання Кредитного договору та отримання кредитних коштів за ним, що підтверджується відсутністю саме його дій на укладання Кредитного договору та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, зокрема такими підставами недійсності правочину є відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин (ч. 2 203 ЦК України) та відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, що не відповідає його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Такий же висновок вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-165цс13, в якій зазначено, що загальні вимоги, одержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», з останнього на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243, 60 грн. за подання зустрічного позову, 134,80 гривень сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, 320,00 гривень сплаченого судового збору за подання заяви про призначення експертизи від 29.03.2017 року та витрати, понесені відповідачем на оплату судової почеркознавчої експертизи, а саме у розмірі 3095,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 9, 10, 12, 19, 89, 259, 263-265, 273, 280-292, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом - відмовити.

Зустрічний позов - задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір від 24.09.2013 року № R8В, укладений між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 3 793,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 24.10.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук