Провадження №: 2/755/577/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «ПриватБанк» в липні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_2, відповідно до укладеного договору № б/н, отримала кредит у розмірі 1 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, станом на 30 червня 2017 року у неї перед позивачем виникла заборгованість в сумі 55 568,88 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 863,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 46 083,69 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4 499,80 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 2 622,33 грн., тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 55 568,88 грн. та судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року про повернення позовної заяви позивачу скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

17 січня 2018 року представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності посилаючись на те, що відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж був здійснений відповідачем 30 серпня 2013 року на суму 200,00 грн., тому фактично позивач дізнався про порушення його прав в жовтні 2013 року. Таким чином, строк позовної давності сплинув в жовтні 2016 року.

08 лютого 2018 року представник позивача подав відповідь на заяву з якої вбачається, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Звертає увагу суду, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо, в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануїтет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею в межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік), картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже строк перевипущеної картки діє до останнього дня - липня 2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом 21 липня 2017 року - до спливу строку позовної давності, що дає підстави вважати, що строк позовної давності, як загальний, так і спеціальний, позивачем дотримано.

В судове засідання представник позивача не з'явився, при подачі позову до суду просив розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормами ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, 10 лютого 2011 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 33В-33Г).

Відповідно до вказаної заяви, відповідач, ознайомившись із переліком послуг, що можуть бути надані, а саме: 1) платіжна картка кредитка «Універсальна»; 2) зарплатна картка; 3) картка Gold; 4)пенсійна картка; 5) ощадкнижка; 6)дебетова особиста картка, зазначила, що бажає оформити на своє ім'я бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна/Gold» в сумі 1 000,00 грн.

Одночасно з вказаною анкетою-заявою банком було подано до суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 33Д-33Ж).

Даючи оцінку аргументам представників сторін щодо суті правовідносин, які виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Аналізуючи наведені вище положення Закону, суд зазначає, що істотними умовами кредитного договору є його предмет (сума грошових коштів, що надається в кредит), строк повернення кредиту (термін, після спливу якого кредитні кошти мають бути повернуті кредитору) та його ціна (розмір процентів за користування кредитними коштами).

Таким чином, саме із зазначених істотних умов сторони, укладаючи кредитний договір, повинні були досягнути згоди.

Проте, із дослідженої судом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» від 10 лютого 2011 року не вбачається погодження сторонами істотних умов кредитного договору, натомість у заяві вказується про отримання ОСОБА_2 кредитної картки «Універсальна Gold», термін дії зазначеної картки не визначено.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Якщо сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитний договір, то зазначені Умови і тарифи повинні містити підпис позичальника, про ознайомлення з ними.

Аргументи представника позивача про приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, «Тарифами банку», якими визначені кредитні правовідносини, суд відхиляє, оскільки зазначені документи не містяться в матеріалах справи, в зв'язку з чим не можуть бути досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Представником позивача не надано суду жодного доказу того, що ОСОБА_2 уклала з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір на умовах, які вказані в позовній заяві, а саме не доведено належним чином про те, що вона отримала кредит саме в розмірі 1 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, після чого саме у неї виникли певні зобов'язання перед банком.

Представником відповідача в судовому засіданні не заперечується той факт, що рух коштів, згідно банківської виписки, наданої ПАТ КБ "ПриватБанк" відбувався, проте встановити на яких умовах і які саме кошти надавалися відповідачу, який термін їх повернення, які санкції передбачені у разі невиконання боржником зобов'язань судом не встановлено через відсутність відповідних доказів. Оскільки суду не надано доказів укладення договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2, то суд не може застосувати і норми ЦК України, згідно якого зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору саме цим відповідачем.

Крім того, суд зазначає, що розрахунок заборгованості по кредиту позивач проводить чомусь із 28 лютого 2013 року, що суперечить даті, зазначеній у заяві-анкеті відповідача, яка долучена представником позивача до матеріалів справи, як підстава виникнення кредитних зобов'язань.

Окрім документів, які вже були наявні у матеріалах справи, банком було надано суду довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2, з якої вбачається, що 28 лютого 2013 року було проведено операцію по старту карткового рахунку та зміну кредитного ліміту. Крім того, зміна кредитного ліміту в наступному відбулася 15 травня 2013 року, срок дії картки встановлений -липень 2016 року (а.с. 60).

Даючи оцінку зазначеним обставинам, суд керується правовою позицією Верховного Суду, що була викладена у постанові від 30 січня 2018 року провадження №61-787св18, відповідно до якої у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Представник відповідача в судовому засіданні посилається на те, що відповідач не отримувала нову кредитну картку, а доводи позивача про те, що строк дії картки продовжений не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо переукладення з відповідачем кредитного договору.

Крім того, 17 січня 2018 року представником відповідача в судовому засіданні було надано заяву про застосування до вказаних правовідносин позовної давності, а тому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до роз»ясень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 31 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України" Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 25 липня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, суд зазначає, що позивачем на обґрунтування своїх вимог, щодо стягнення заборгованості надано розрахунок заборгованості. Як встановлено судом наданий позивачем розрахунок не оформлений належним чином, не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

На обґрунтування своїх вимог, зокрема, щодо стягнення пені та штрафу, позивачем не надані Умови та правила надання банківських послуг, які мали бути підписані відповідачем.

Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Положеннями ч. 1 ст. 547 ЦК України встановлено, що правочин, щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється в письмовій формі, і одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є власне неустойка, або її різновиди ( штраф чи пеня), що визначено параграфом 2 Глави 49 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 207 та п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України необхідною та обов'язковою умовою для укладення письмового правочину є те, що сторони власноруч вчиняють підпис при укладенні правочину, а вчинення його між фізичною та юридичною особами вимагає письмової форми.

Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин того, що відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена та згідна з умовами, що викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг.

З дослідженого судом розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 лютого 2011 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_2 вбачається, що останній платіж був здійснений 30 серпня 2013 року, про існування заборгованості позивач знав. Жодних заяв про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску від ПАТ КБ «ПриватБанк»до суду не надходило.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі, давши їм належну оцінку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та принципом диспозитивності цивільного судочинства щодо розгляду справи у межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог та пропуск останнім строку позовної давності, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 259, 261, 266, 267, 509, 526, 547, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 209-211, 247, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 08 серпня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко