Провадження № 2/761/494/2018
16 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Рибака М.А.,
за участю секретаря Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
У грудні 2017 року ОСОБА_1(далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3(далі по тексту - відповідачі) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1, відповідно до договору дарування частки квартири ? серія та номер 15-226, виданий 05.03.2015 року та договору дарування частки квартири ? серія та номер 9-988 від 06.12.2017 року Першою київською державною нотаріальною конторою. Разом з тим, згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані громадянин ОСОБА_2 з 06.04.1994 року та громадянин ОСОБА_3 з 28.04.1999 року, вказані особи відмовляються знятись з реєстрації місця проживання в добровільному порядку. При тому, що майно їм не належить, договір найму (оренду) не укладався, комунальні послуги сплачуються позивачем одноосібно, крім того, вказані особи ніде не працюють, створюють перешкоди у користуванні житловим приміщенням та вчиняють дії щодо пошкодження майна, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 22.02.2018 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира за адресою АДРЕСА_1.
Вказана квартира належить позивачу на підставі договору дарування частки квартири ? серія та номер 15-226, виданий 05.03.2015 року та договору дарування частки квартири ? серія та номер 9-988 від 06.12.2017 року Першою київською державною нотаріальною конторою, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.03.2015 та 06.12.2017 років (а.с. 4-7).
Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на час розгляду справи, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані громадянин ОСОБА_2 з 06.04.1994 року та громадянин ОСОБА_3 з 28.04.1999 року, що підтверджується листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 24.11.2017 року (а.с. 9).
Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».
Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1, а відповідачі, які зареєстровані в ній, не відноситься до кола членів сім'ї власника, то позовні вимоги щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. ст. 4, 76-83, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В Р І Ш Е Н Н Я:
Позов ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1судовий збір в сумі 320,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1судовий збір в сумі 320,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
ОСОБА_1: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1;
ОСОБА_2: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2;
ОСОБА_3: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3.
СУДДЯ М.А. РИБАК
Повний текст судового рішення складено 23.10 2018 року.