Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 607/14444/15-ц

провадження № 61-13327 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Іванюк ТетянаМиколаївна,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Хоми М. В., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США на строк до 20 червня 2038 року зі сплатою 11,90 % річних. 27 серпня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 20 червня 2008 року та договором поруки від 27 серпня 2010 року, укладеними з ОСОБА_6 і ОСОБА_4

Позичальник та поручитель взяті на себе зобов'язання не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 079 728 грн 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 2 543 520 грн 98 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 412 494 грн 22 коп., пеня у розмірі 116 413 грн 16 коп., 3 % річних від простроченого тіла кредиту у розмірі 545 грн 11 коп., 3 % річних від прострочених процентів у розмірі 6 755 грн 47 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_4, як поручителя, заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року у розмірі 3 079 728 грн 94 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком пропущено встановлений законодавством шестимісячний строк пред'явлення до суду вимоги до поручителя. У зв'язку з порушенням ОСОБА_6, як позичальником, зобов'язання за кредитним договором банк використав право на дострокове стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши йому та ОСОБА_4 8 грудня 2011 року повідомлення про зміну умов кредитного договору від 20 червня 2008 року, в якому вказав, що умови кредитного договору змінено і строк виконання зобов'язання у повному обсязі настає на тридцятий день з 8 грудня 2011 року, тобто з дня направлення цього повідомлення. Отже, такими діями банку змінено строк виконання основного зобов'язання, унаслідок чого строк пред'явлення банком вимоги до суду до поручителя обчислюється з 8 січня 2012 року, а банк звернувся з позовом до суду лише 26 серпня 2015 року.

Останнім рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року у розмірі 3 079 728 грн 94 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами спірного кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку. Унаслідок неналежного виконання цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника і строк до поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинні обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, банк, звертаючись з позовом 26 серпня 2015 року до ОСОБА_4, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором, реалізував своє право, передбачене положеннями частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у спірному кредитному договорі сторони установили строк виконання боржником окремих зобов'язань, внесення щомісячних платежів. 8 грудня 2011 року банк скористався правом на дострокове стягнення заборгованості за спірним кредитним договором шляхом направлення позичальнику та поручителю відповідної вимоги, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Проте у встановлений законодавством шестимісячний строк, тобто протягом січня-червня 2012 року, з вимогою до поручителя не звернувся, а звернувся з позовом лише 26 серпня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США на строк до 20 червня 2038 року зі сплатою 11,90 % річних.

27 серпня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

8 грудня 2011 року ПАТ «Сведбанк» направило ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як боржнику і поручителю, повідомлення про зміну умов кредитного договору від 20 червня 2008 року, згідно з яким строк виконання зобов'язання у повному обсязі настає на тридцятий день, починаючи з дня направлення цього повідомлення, зі збігом вказаного строку позичальник зобов'язаний сплатити достроково у повному обсязі заборгованість за кредитом (а.с. 85).

15 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою змінено умови кредитування щодо розміру відсоткової ставки у певні періоди користування коштами.

17 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін і доповнень до договору поруки, яким змінено умови договору поруки щодо розміру відсоткової ставки у певні періоди користування коштами.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 20 червня 2008 року та договором поруки від 27 серпня 2010 року, укладеними з ОСОБА_6 і ОСОБА_4

Отже, відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 за кредитним договором від 20 червня 2008 року та договором поруки від 27 серпня 2010 року.

ПАТ «Дельта Банк» указувало про те, що позичальник та поручитель взяті на себе зобов'язання не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 079 728 грн 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 2 543 520 грн 98 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 412 494 грн 22 коп., пеня у розмірі 116 413 грн 16 коп., 3 % річних від простроченого тіла кредиту у розмірі 545 грн 11 коп., 3 % річних від прострочених процентів у розмірі 6 755 грн 47 коп.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 14-145 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 5.1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, у порядку та строки, встановлені цим договором, а також сплату неустойок та відшкодування банку збитків у випадках неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених цим договором.

Судом установлено, що ОСОБА_6, як позичальник, зобов'язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 20 червня 2038 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦК України), та виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України, чинного на момент розгляду справи, про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, дійшов правильного висновку про те, що умовами спірного кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника по поверненню боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку.

Отже, унаслідок вказаних умов договору та у зв'язку з неналежним виконанням цих зобов'язань відповідачкою позовна давність за вимогами банку, як кредитора, до ОСОБА_4, як поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо.

Таким чином, визначивши дату останнього платежу та дату пред'явлення позову, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що ПАТ «Дельта Банк», звертаючись 26 серпня 2015 року з позовом до ОСОБА_4, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором реалізував своє право, передбачене положеннями частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі, отже з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за спірним кредитним договором у межах щомісячних платежів.

Доводи касаційної скарги про те, що 8 грудня 2011 року банк скористався правом на дострокове стягнення заборгованості за спірним кредитним договором шляхом направлення позичальнику та поручителю відповідної вимоги, чим змінив строк виконання основного зобов'язання, але у встановлений законодавством шестимісячний строк, тобто протягом січня-червня 2012 року, з вимогою до поручителя не звернувся, унаслідок чого порука припинена, безпідставні, оскільки у спірному кредитному договорі сторони установили строк виконання боржником окремих зобов'язань, внесення щомісячних платежів, тому строк звернення до поручителя з вимогою повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Посилання касаційної скарги на правові позиції Верховного Суду України щодо поняття поруки як строкового зобов'язання та припинення поруки при певних обставинах не спростовує законності рішення апеляційного суду, яке відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду і у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк