Справа № 635/5495/17
Провадження № 2/635/35/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Панас Н.Л.

при секретарі - Смалюк О.А.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с.Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ідентифікаційний код НОМЕР_1, який мешкає за адресою: м.Харків, вул.Літакова, 11/18 до ОСОБА_2, який мешкає за адресою: м.Мерефа, вул.Чкалова, 32, третя особа - ОСОБА_5, паспорт серії МН №658450, виданий 06 лютого 2004 року ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, яка мешкає за адресою: м.Харків, вул.Старицького, 13/107 про визнання правочину недійсним, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення порушеного права та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є власником автомобілю Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АХС 180929, виданого 23 червня 2009 року ВРЕР №1 ГУМВСУ м.Харків. 07 вересня 2012 року на підставі довіреності №1128, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_6, позивач передав вказаний автомобіль у користування, з наданням права керування, відповідачу. Довіреність була видана на 3 роки з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу спірного автомобілю. Оскільки договір купівлі-продажу не був укладений, а строк дії довіреності закінчився 07 вересня 2015 року, тому позивач вважає, що відповідач користується автомобілем незаконно, тому просив витребувати автомобіль Volkswagen TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_2, з незаконного володіння відповідача.

Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року було відкрито провадження у справі і призначено до розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2018 року уточнену позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, подану до суду 22 лютого 2018 року було визнано неподано та повернуто позивачеві; за наслідками підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні, а також залучено в якості третьої особи ОСОБА_5.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину щодо передачі ОСОБА_2 автомобіля марки Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_5, скасування свідоцтва про реєстрацію автомобіля на імя ОСОБА_5 та поновлення реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_4, витребування автомобілю з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 і передання його ОСОБА_4.

Позивач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, за участю його представника.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, обґрунтувавши тим, що позивач на даний час володіє транспортним засобом Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АХС 180929, виданого 23 червня 2009 року ВРЕР №1 ГУМВСУ м.Харків. Про те, що вказаний автомобіль зареєстрований на імя ОСОБА_5, позивач дізнався лише в судовому засіданні. Вважає, що спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_5 з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки в довіреності, виданій на імя відповідача, право розпорядження спірним автомобілем не надавалось.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що позивач надав йому у користування спірний автомобіль з метою в подальшому укласти договору купівлі-продажу. Згодом, для безперешкодного перетину кордону в робочих цілях, виникла необхідність оформити право власності на вказаний автомобіль. В установі, що проводить реєстрацію транспортних засобів, йому порадили оформити автомобіль на близького родича, що він і зробив, зареєструвавши право власності на спірний автомобіль за своєю дружиною - ОСОБА_5. Після чого він користувався вказаним автомобілем разом із дружиною. На початку 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти за спірний автомобіль, однак відповідач не зміг виконати умови попередньої домовленості з позивачем щодо купівлі- продажу вказаного автомобілю через відсутність коштів. При цьому, позивач повідомив відповідачу, що автомобіль вже був зареєстрований за ОСОБА_5 та через несправний стан не використовувався.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Третя особа та її представник в судове засідання не зявились з невідомих суду причин, про місце, день та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином про що свідчить розписка про повідомлення дати судового засідання.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо вони були належним чином повідомлені про судове засідання.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Як встановлено у судовому засіданні, 27 вересня 2012 року позивач ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, уповноважив відповідача ОСОБА_2 користуватись автомобілем Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, кузов WV1ZZZ70Z1H098509, державний номер НОМЕР_2 /а.с.6/.

Як вбачається з довіреності, вказаний автомобіль належав позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АХС № 180929, виданого 23 червня 2009 року ВРЕР №1 ГУМВСУ м.Харків.

Згідно з вказаною довіреністю відповідачу надавалось право керування транспортним засобом Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, кузов WV1ZZZ70Z1H098509, державний номер НОМЕР_2, представляти інтереси позивача в органах Державтоінспекції при проведенні технічного огляду автомобілю, вчиняти інші дії з технічного обслуговування та ремонту автомобіля, оформляти договори страхування, у випадку спричинення шкоди автотранспортному засобу укладати договори про відшкодування заподіяної шкоди та одержувати грошові кошти за наслідками вказаних правочинів, а також вчиняти всі юридично значимі дії, повязані з цією довіреністю.

Відповідно до інформативних даних, наданих Регіональним сервісним центром в Харківські області від 06 листопада 2017 року, автомобіль Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, кузов WV1ZZZ70Z1H098509, державний номер НОМЕР_2, зареєстрований на імя ОСОБА_5 /а.с.22/.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач просить визнати недійсним правочин щодо передачі ОСОБА_2 автомобіля марки Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_5.

Відповідно до статті 16 Цивільного Кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частинами першою - п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом із цим, суд звертає увагу на наступне. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на за садах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, а саме - обставини, що при укладенні правочину між відповідачем ОСОБА_2 та третьої особою, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5 щодо передачі автомобілю Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, у власність останньої, сторонами правочину були недодержані вимоги, встановлені ст.203 ЦК України, та які саме.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання правочину щодо передачі ОСОБА_2 автомобіля марки Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_5, за її недоведеністю та не підтвердженням доказами.

Крім того, оскільки вимоги позивача про скасування свідоцтва про реєстрацію автомобіля Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, на імя ОСОБА_5 та поновлення реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_4 є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, суд також відмовляє в їх задоволенні.

Одночасно, позивач просить витребувати автомобіль Volkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 та передати його ОСОБА_4.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року №1371), який є обовязковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію.

Таким чином, кожен власник транспортного засобу повинен мати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу як на підставу права власності на нього.

Однак, позивачем в судовому засіданні не було підтверджено належним доказом його право власності на автомобільVolkswagen TRANSPORTER, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

Крім того, позивач в своєму позові посилався на положення ст.ст.387, 388 ЦК України, яких спосіб захисту свого порушеного права, згідно з якими власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст.387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В судовому засіданні був встановлений факт того, що на час розгляду справи власником та володільцем спірного автомобілю є ОСОБА_5 Вказаний факт не оспорювався сторонами по справі.

Належними є сторони, які є субєктами спірних правовідносин. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відповідно до вимог ст.33 ЦПК України, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити саме від позивача, який повинен подати клопотання.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача.

Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно і якщо позивач відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача на належного не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у задоволенні позову.

Оскільки, власником та володільцем спірного автомобілю є ОСОБА_5, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_7, заявлені до останнього як до неналежного відповідача, тому відмовляє в їх задоволенні.

Крім того, суд не приймає визнання позову відповідачем в судовому засіданні, оскільки вважає, що воно порушує законні права та інтереси третьої особи ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Згідно з вимогами ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 6 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Оскільки позивачем були збільшені позовні вимоги, але доказів того, що ним був сплачений судовий збір за збільшені позовні вимоги, суд вважає за доцільне стягнути з позивача судовий збір на користь держави за збільшені позовні вимоги у розмірі 640 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.7, 8, 9-11, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4, ідентифікаційний код НОМЕР_1, який мешкає за адресою: м.Харків, вул.Літакова, 11/18 до ОСОБА_2, який мешкає за адресою: м.Мерефа, вул.Чкалова, 32, третя особа - ОСОБА_5, паспорт серії МН №658450, виданий 06 лютого 2004 року ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, яка мешкає за адресою: м.Харків, вул.Старицького, 13/107 про визнання правочину недійсним, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення порушеного права та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: hr.hr.court.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів зі дня складання повного тексту рішення через Харківський районний суд Харківської області до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24 жовтня 2018 року.

Суддя Н.Л.Панас