Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-48/11

провадження № 61-19265св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану його представником ОСОБА_7, на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року у складі судді Віговського В. О. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Гринчука Р.С., Костенка А. М., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є приватним підприємцем та 21 січня 2008 року уклав з приватним підприємцем ОСОБА_6 договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого ОСОБА_6 був продавцем магазину, розташованого на АДРЕСА_1, а також виконував роботу з реалізації матеріальних цінностей. Робота з реалізації матеріальних цінностей пов'язана безпосередньо з реалізацією товару загальною вартістю 150 000,00 грн.

15 травня 2008 року сторони справи знову уклали аналогічний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей на загальну суму 400 000,00 грн. Цього ж дня позивачем у присутності відповідача та інших працівників магазину проведено ревізію промислового товару, в процесі якої було виявлено відсутність товару на 63 000,00 грн.

ОСОБА_6 погодився з фактом відсутності товару та розміром вартості цього товару, а також обіцяв повернути заборгованість поетапно протягом чотирьох місяців. Однак станом на дату пред'явлення позову відповідач товару чи коштів його вартості не повернув, зустрічей з позивачем уникає, на телефонні дзвінки не відповідає.

Крім того, ОСОБА_4 стверджував, що неповернення йому товару на суму 63 000,00 грн ставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки йому не вистачає коштів на харчування, придбання ліків, речей першої необхідності. При цьому зазначав, що йому необхідні кошти на проведення будівельних робіт. Вказував, що його єдиним джерелом доходу є зайняття підприємницькою діяльністю, а через неповернення коштів він втратив сон та зазнав душевних страждань.

На підставі викладеного просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь заборгованість за договором про матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року в розмірі 63 000,00 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн та судовий збір, понесений ним у зв'язку з розглядом справи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 від позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовився.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в сумі 63 000,00 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, уклавши з позивачем письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, допустив недостачу ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, що відповідно до частини першої статті 134 КЗпП України є підставою для відшкодування ним майнової шкоди.

21 березня 2017 року ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення КЗпП України, оскільки сторони справи у трудових відносинах не перебували.

При цьому ОСОБА_6 зазначав, що ОСОБА_4 не надав документів, які б підтверджували факт існування між сторонами справи трудових відносин (наказу чи розпорядження про прийняття на роботу, копії трудової книжки відповідача). Навпаки в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи представник позивача підтвердив, що позивач та відповідач трудового договору не укладали.

Також стверджував, що позивач не надав суду документів бухгалтерського обліку чи документів, які б підтверджували, що матеріальні цінності були передані відповідачу і він допустив їх нестачу. Акт ревізії, на думку ОСОБА_8, є неналежним доказом, оскільки не доводить факту нестачі матеріальних цінностей на 63 000,00 грн.

Разом із тим, договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_8 також вважає неналежним доказом, оскільки такий договір може укладатися між працівником та роботодавцем, а між сторонами справи не існувало врегульованих КЗпП України трудових відносин.

09 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на зазначену касаційну скаргу ОСОБА_4, подані його представником ОСОБА_5

У запереченнях зазначено, що хоча сторони справи не укладали письмового трудового договору і наказ про прийняття на роботу ОСОБА_6 не видавався, між сторонами існували фактичні трудові відносини. ОСОБА_6 фактично був допущений до роботи на посаду продавця магазину «Техносвіт», отримував щомісяця заробітну плату за виконання своїх трудових обов'язків та додатковий відсоток від суми реалізованого товару.

На підтвердження факту перебування сторін у трудових відносинах ОСОБА_4 посилався на укладений між сторонами договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, в якому зазначено, що ОСОБА_6 займає посаду продавця магазину.

Також у запереченнях зазначено, що факт недостачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується актом ревізії від 15 травня 2009 року, який був підписаний обома сторонами, а також не заперечувався самим відповідачем в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_4 просив касаційну скаргу ОСОБА_6, подану його представником ОСОБА_7, відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено та матеріали справи свідчать про те, що 15 травня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого ОСОБА_6 займає посаду продавця в магазині, розташованому на АДРЕСА_1, або виконує роботу з реалізації матеріальних цінностей безпосередньо пов'язану з реалізацією товару на суму 400 000,00 грн, та приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

Пунктом 3 згаданого договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємцеві, та їх відшкодування відбувається відповідно до чинного законодавства.

Цього ж дня складено акт ревізії, який підписаний підприємцем ОСОБА_4, продавцем ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_9 У акті зазначено, що під час проведення ревізії в магазині «Техносвіт», розташованому за згаданою адресою, встановлено, що в магазин передано товари загальною вартістю 400 000,00 грн та одночасно виявлено відсутність товарів вартістю 63 000,00 грн.

В акті ревізії також зазначено, що список переданих товарів вартістю 400 000,00 грн визначено в додатку № 1 до акта, а список відсутніх товарів - в додатку № 2.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Частиною четвертою зазначеної норми передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

З матеріалів справи та звукозапису судового засідання в суді першої інстанції вбачається, що наказ чи розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_6 в магазин «Техносвіт» не були видані, однак його фактично було допущено до роботи, він виконував обов'язки продавця магазину.

З огляду на зазначені обставини правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що трудовий договір між сторонами справи був укладений у порядку частини четвертої статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Доводи касаційної скарги про те, що сторони справи не перебували у трудових відносинах, зазначених висновків не спростовують.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та розмір цієї заборгованості є передчасними з огляду на таке.

Пунктом першим частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Застосовуючи наведені норми КЗпП України до спірних правовідносин, суди не надали оцінки тій обставини, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між сторонами справи згідно з яким ОСОБА_6 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей загальною вартістю 400 000,00 грн, укладено 15 травня 2009 року, та в той же день складено акт ревізії, яким зафіксовано відсутність товарів в магазині «Техносвіт» на суму 63 000,00 грн.

Водночас, як уже зазначалося, список переданих товарів загальною вартістю 400 000,00 грн визначено в додатку № 1 до акта, а список відсутніх товарів - у додатку № 2, однак таких додатків в матеріалах справи немає.

Вирішуючи спір по суті, суди не встановили, які саме товари були ввірені ОСОБА_6 на підставі договору проповну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, їх кількість та вартість кожної одиниці окремо. Також судами не встановлено, відсутність яких саме товарів виявлено проведеною 15 травня 2009 року ревізією, не визначено їх кількість, вартість кожної одиниці окремо та загальну вартість.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджували б факт передачі відповідачу матеріальних цінностей та містили б перелік цих матеріальних цінностей, їх кількість та вартість.

У зв'язку з викладеним, обставини справи щодо розміру відшкодування ОСОБА_6 шкоди за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлені.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Частинами першою, третьою статті 206 ЦПК України 2004 року передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановлює ухвалу. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Зі змісту оскаржуваних рішень та технічного запису судового засідання від 24 лютого 2011 року вбачається, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції ставилося питання про відмову ОСОБА_4 від позову в частині стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди, однак суд усупереч покладеному статтями 205, 206 ЦПК України 2004 року обов'язку не постановив відповідної ухвали з цього приводу та не роз'яснив позивачу передбачені статтею 206 ЦПК України 2004 року наслідки відмови від позову.

Апеляційний суд на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права уваги не звернув.

З огляду на викладене оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, що є підставою для їх скасування. Однак, скасовуючи оскаржувані судові рішення, Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення, оскільки під час касаційного перегляду справи виявлено обставини, які є підставою для направлення справи на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, ураховуючи вимоги наведених норм ЦПК України та доводи касаційної скарги ОСОБА_6, поданої його представником ОСОБА_7, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді справи допущені судами обох інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану його представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик