УХВАЛА

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3490/09

провадження № 61-41579ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року у складі судді Махлай Л. Д., у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання права власності задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4, у травні 2018 року звернулася із апеляційною скаргою, у якій просила змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_7 права власності на нежитлове приміщення під літ. А, загальною площею 307,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання права власності та повернуто особі, яка її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд не вирішував будь-які питання про права та обов'язки ОСОБА_4 У апеляційній скарзі ОСОБА_4, обґрунтовуючи порушення оскарженим рішенням її майнових прав, посилалася на те, що 12 квітня 2018 року між нею та ОСОБА_8 було укладено договори купівлі-продажу на придбання по ? часток в праві приватної власності за кожним договором на окремий інвентарний об'єкт - павільйон НОМЕР_1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 стала власником нерухомого майна лише 12 квітня 2018 року, тоді як рішення суду ухвалено у 2009 році. Тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_4 не була власником спірного майна, а тому суд не вирішував будь-яких питань про її права та інтереси.

30 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулася через засоби поштового зв'язку до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року,у якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду. Посилається на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 12 квітня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договори купівлі-продажу на придбання по ? часток в праві приватної власності за кожним договором на окремий інвентарний об'єкт - павільйон АДРЕСА_1, право власності на яке визнано оскарженим рішенням за відповідачем у справі. Рішення суду є незаконним, оскільки прийнято на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2009 року у справі № 2-2132/2009, яке було скасовано. Тобто оскарженим рішенням поділено майно, яке у власності подружжя ОСОБА_7 не було, а на момент ухвалення рішення таке майно належало ТОВ «Віском ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2003 року. ОСОБА_4 зазначає, що рішенням були порушені її права як єдиного власника спірного нерухомого майна. При цьому, оскаржене рішення на сьогодні є чинним та наразі використовується відповідачем для отримання у користування земельної ділянки на якій розміщено об'єкт нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_4

При цьому ОСОБА_4 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, ухвала суду апеляційної інстанції постановлена без виклику сторін, її копію отримано 29 червня 2018 року, що підтверджується супровідним листом Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2018 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині першій статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Оскільки ОСОБА_4 на час ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року не була власником павільйону НОМЕР_1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а стала ним лише у 2018 році, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що оскарженим рішенням не вирішувалось питання про її права та інтереси.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель