справа № 2/325/142/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря судового засідання Орманджи Ф.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Приазовське Запорізької області, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 05/2008/1262Фап від 27.06.2008 року в сумі 91443,19 гривень і судові витрати у розмірі 1371,65 грн.

В обґрунтування позову вказано, що 27.06.2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір «Автопакет» № 05/2008/1262Фап на підставі якого цей відповідач отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності (відсоткова ставка 20,60 % річних) грошові кошти у розмірі 45100,00 грн. в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, строком до 20.06.2013 року. Відповідно до пунктів 2.2.1 та 2.2.3 кредитного договору повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється шляхом сплати мінімально необхідного платежу в сумі 1212,75 грн., щомісячно до 20 числа поточного місяця. 27 червня 2008 року для забезпечення повернення кредитних коштів на користь банку ОСОБА_3 підписала кредитний договір, тим самим поручилась за належне виконання позичальником умов кредитного договору, згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України. 12 Травня 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладена додаткова угода №1 до кредитного договору щодо реструктуризації заборгованості на наступних умовах - перерахунок графіку платежів з перерозподіленням простроченого тіла кредиту на весь термін кредитування, з відстрочкою на 6 місяців по сплаті тіла кредиту, зі сплатою накопиченої суми прострочених відсотків протягом 36 місяців. Відповідач в порушення ст.ст. 525, 526, 530, 625, 1049 ЦК України обов'язок по поверненню кредиту та відсотків не виконав. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, у разі прострочення строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Відповідно до п.5.2 кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9 та 4.3.10 договору, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10% відсотків суми кредиту, визначеної у п.1.1 договору, за кожен випадок. На підставі ст.ст. 610, 611, 549 ЦК України та умов договору, у звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 07.09.2017 року має заборгованість у сумі 91443,19 грн. із них: 32140,69 грн. заборгованість за кредитом; 40416,25 грн. заборгованість по сплаті відсотків; 18886,25 грн. пеня за прострочення сплати кредиту. Враховуючи, що відповідно до розділу 3 договору «Забезпечення виконання зобовязань», поручитель відповідає перед банком в тому ж обємі, що і позичальник, як солідарні боржники, позивач просить солідарно стягнути заборгованість з відповідачів.

19.03.2018 року ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, в якому не визнав позовні вимоги в повному обсязі аргументуючи це тим, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом, згідно ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, так як 27.06.2008 року укладений договір строком до 20.06.2013 року. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Пунктом 4.2.5. кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж. Згідно п.2.2.3. договору черговим платежем по кредиту є щомісячний платіж щомісячно до 18 числа поточного місяця. 12 Травня 2010 року між банком та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору щодо реструктуризації заборгованості за кредитом. Пунктом 4.2.3. додаткової угоди передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій у разі: затримання позичальником сплати кредиту або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 відсотків; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 відсотків від суми кредиту… Останній платіж по кредиту здійснений 24 жовтня 2011 року в сумі 338,00 грн., про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості, долучений до позову. Таким чином, відповідно до умов договору та додаткової угоди до нього, починаючи з 25 листопада 2011 року у позивача виникло право вимагати від позичальника дострокове виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій. Банк з цього моменту знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності. Строк позовної давності, щодо кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив 26 листопада 2014 року. Аналогічну правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові від 16.11.2016р. у справі № 6-900цс16, зазначивши, що з урахуванням вимог ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612, ст.631 ЦК України та згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена в постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 Верховного Суду України. Посилаючись на ч.4 ст.263 ЦПК України щодо обовязковості врахування судом висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, відповідач звертає увагу на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України: у справі № 6-126цс13 (постанова від 20.11.2013 року); постанови від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15, № 6-757цс15 від 01.07.2015 року, № 6-1295цс15 від 07.10.2015 року, № 6-154цс15 від 30.09.2015 року.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 04.04.2018 року, позивач зазначив, що є невірним посилання ОСОБА_2 щодо спливу строків позовної давності. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж боржником здійснено не 24.10.2011 р., а 17.01.2012 р. у розмірі 1200 грн. Крім того, в пункті 7.2 кредитного договору № 05/2008/1262Фап від 27.06.2008 р. сторони, керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років. Таким чином, ПАТ КБ «Надра» не пропущено строки на стягнення простроченої заборгованості, як вказує у своєму відзиві відповідач з посиланням на судову практику, яка не відповідає умовам та вимогам зобов'язання яку підписано між позичальником, поручителем та банком.

В запереченні на відповідь на відзив представник за довіреністю відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 наполягає на пропуску строків позовної давності, просить застосувати до заявлених вимог позовну давність і відмовити у задоволенні позову. Згідно преамбули додаткової угоди № 1 до договору «Автопакет» №05/2008/1262Фап від 27.06.2008р., укладеної між АТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як поручителем, сторони домовились викласти кредитний договір у новій редакції, Пунктом 1.1.1. договору визначено порядок погашення суми основної заборгованості, змінено кінцевий термін повернення кредиту - 20 червня 2014 року. Кожна стаття первісного договору фактично викладена в новій редакції. Дійсно, пунктом 7.2. статті 7 «Врегулювання спорів» первісного кредитного договору «Автопакет» №05/2008/1262Фап від 27.06.2008р. було встановлено, що сторони, керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років». Однак, стаття 7 «Врегулювання спорів» нового кредитного договору, яким змінено первісний кредитний договір «Автопакет» №05/2008/1262Фап від 27.06.2008р. містить лише п.7.1., яким передбачено, що всі спори, які можуть виникнути між Сторонами у звязку з укладенням та виконанням положень цього Договору, вирішуються у порядку передбаченому чинним законодавством. З 12.05.2010р., тобто з моменту викладення кредитного договору в новій редакції, відповідно до частин 1,2,4 ст.604 ЦПК України зобовязання сторін за первісним договором «Автопакет» №05/2008/1262Фап від 27.06.2008р. припинилися. В новій редакції кредитного договору відсутні положення щодо збільшення строку позовної давності до 10 років, про це прямо свідчить нова редакція статті 7 договору. Ні законом, ні новим договором не передбачене застосування до правовідносин положень первісного договору. Останній платіж по кредиту здійснений 17 січня 2012 року в сумі 1200 грн, з чим погоджується позивач у запереченні на відзив. Починаючи з 18 січня 2012 року починається перебіг позовної давності, у позивача виникло право вимагати дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій. Строк позовної давності, щодо кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив 19 січня 2015 року.

В поясненні на заперечення, що надійшло 16.05.2018 року, позивач наполягає на своїх вимогах, вважає позицію відповідача хибною, так як дію основного договору не було припинено, всі пункти договору є дійсними та мають виконуватися сторонами. Пунктом 8.3 договору «Автопакет» передбачена можливість вносити зміни до нього, що й було зроблено сторонами, однак лише в частині складання нового графіку платежу. Основні вимоги кредитування та строк позовної давності за договором «Автопакет» не змінено. Додатковий договір № 1 є складовою частиною кредитного договору та містить в собі лише певні зміни до основного договору. Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється виключно його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Закінчення строку Кредитного договору не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, якщо виконання останнього фактично не було здійснено. Отже, з одного боку, це не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. З другого - у кредитора зберігається право на отримання процентів, пені й інших утрат, передбачених договором. Оскільки зобов'язання припиняється виключно його виконанням, проведеним належним чином, закінчення строку Кредитного договору не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє Позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою стані 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Справа перебувала у провадженні судді Приазовського районного суду Запорізької області Апалькової О.М., яка Указом Президента України від 19 липня 2018 року № 211/2018 Про тимчасове переведення суддів переведена шляхом відрядження строком на один рік на посаду судді Першотравневого районного суду Донецької області. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, в порядку передбаченому ст.ст. 14, 33, п.п.15 п.1 Перехідних положень ЦПК України головуючим у цій справі визначена суддя Пантилус О.П. Так як провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та знаходилося на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочав розгляд справи по суті.

30 Серпня 2018 року представники позивача та відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не зявились, надали заяви про розгляд справи за відсутності їх та відповідача ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3, яка повідомлена про розгляд справи в судове засідання не зявилась з невідомої причини, будь яких письмових заяв суду не надала.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Згідно договору «Автопакет» № 05/2008/1262Фап від 27 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (згідно статуту - змінило назву на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА»), позичальником ОСОБА_7 і поручителем ОСОБА_3 банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 45100,00 грн. в порядку та на умовах, визначених цим договором на придбання автотранспортного засобу та інші витрати, повязані з його придбанням зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,6 % річних. Банк надав позичальнику кредит з терміном погашення 20 червня 2013 року. Відповідно до пунктів 2.2.1 та 2.2.3 кредитного договору повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється шляхом сплати мінімально необхідного платежу в сумі 1212,75 грн., щомісячно до 20 числа поточного місяця.

Згідно розділу 3 договору на забезпечення виконання зобовязань позичальник передав в заставу автотранспортний засіб, а також поручитель ОСОБА_3 зобовязалась солідарно з ОСОБА_2 відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе договірних зобовязань у тому ж обємі, що й позичальник.

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачена відповідальність позичальника, у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобовязань за договором, у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, а також штрафу у розмірі 10% суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього Договору, за кожний випадок у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1,4.3.2,1 4.3.9 та 4.3.10 кредитного договору.

Спірні питання за договором (розділ 7 договору) розглядаються згідно з чинним законодавством України та сторони дійшли згоди, згідно ст.259 ЦК України, про збільшення строку позовної давності до десяти років.

В заключних положеннях договору (розділ 8) передбачено, що зміни та доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткових угод, а договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязання.

Відповідно до встановлених обставин між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, а з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки за вказаних позивачем обставин і умов.

До відносин сторін у договорі, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір) застосовуються у відповідних частинах відповідні положення актів цивільного законодавства (ч.2 ст.628 ЦК України).

В силу ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Із розрахунку позивача встановлено, що позичальник порушив зобовязання за кредитним договором, грошові кошти у строк та в порядку, що визначені договором не повернув. Так, щомісячні платежі за кредитом в період з 21.07.2008 року здійснювалися не завжди в розмірі визначеному договором, а в меншому, та останній черговий платіж внесено 17 січня 2012 року в розмірі 1200,00 гривень.

У звязку з неналежним виконанням зобовязання станом на 07.09.2017 року виникла заборгованість у розмірі 91443,19 грн. із них: 32140,69 грн. заборгованість за кредитом; 40416,25 грн. заборгованість по сплаті відсотків, нарахованих в період з 27.06.2008 року по 06.09.2017 року; 18886,25 грн. пеня за прострочення сплати кредиту, нарахована в період з 07.09.2016 року по 06.09.2017 року.

ОСОБА_2 не оспорює обставини отримання ним кредитних коштів, розмір і дати внесених платежів за кредитом та здійснений позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, але заявив про застосування судом строків позовної давності до вимог, які вважає заявлені з пропуском такого строку і тому задоволенню не підлягають.

Встановлено, що згідно додаткової угоди № 1 до договору «Автопакет» № 05/2008/1262Фап від 27 червня 2008 року ВАТ КБ «Надра» (банк, кредитор і заставодержатель), ОСОБА_2 (позичальник) і ОСОБА_3 (поручитель) домовились внести зміни в існуючі кредитні зобовязання, а саме вказано однозначно: «викласти Кредитний договір у наступній редакції». При цьому, викладена нова редакція всіх розділів договору 1.Предмет договору, де зазначений такий же розмір кредиту 45100 грн., як і в первісній редакції, 2. Порядок надання кредиту та сплати процентів, 3.Забезпечення виконання зобовязання, 4. Права та обовязки сторін, 5. Відповідальність сторін, 6. Звільнення від відповідальності, 7. Врегулювання спорів, 8. Заключні положення. Додатком № 1 до договору встановлений графік щомісячних платежів за кредитом до повного його погашення в період з 20.06.2010 року до 20.06.2014 року.

В новій редакції договору без змін залишився строк дії договору, а саме в п.8.3 вказано, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

За змістом додаткової угоди змінені умови кредитного договору. Зокрема, в п.1.1.2 договору в новій редакції змінений розмір місячної суми необхідного мінімального платежу (встановлений згідно графіку, що міститься у додатку № 1 до цього договору), а також кінцевий термін повернення кредиту змінено з 20.06.2013 року на 20 червня 2014 року. Розділ (стаття) 7 під назвою «Врегулювання спорів» викладений в іншій редакції, де зазначено, що всі спори, які можуть виникнути між сторонами у звязку з укладенням та виконанням положень цього договору вирішуються у порядку передбаченому чинним законодавством. Нова редакція договору в цій частині не містить умови про збільшення строку позовної давності до десяти років, на відміну від розділу 7 з такою ж назвою в договорі до його зміни.

Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін, які є вільними в укладенні договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ч.1ст.628 ЦК України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.651 ЦК України).

У разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст.653 ЦК України) та з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч.3ст.653).

В тексті додаткової угоди № 1, в якій викладена нова редакція кредитного договору, відсутні будь які посилання на те, що певні умови договору в первісній редакції зберігають свою силу чи інше, не встановлений певний порядок застосування умов договору в зміненій редакції (наприклад, що умови про розмір платежів застосовуються в новій редакції, а врегулювання спорів в первісній). З цих підстав аргументи позивача про те, що при вирішенні спору в частині строку позовної давності слід керуватися первісною редакцією договору, суд вважає безпідставними.

Позивачем помилково порівняні поняття зобовязання і договору (наведений вище зміст ст. 626 ЦК).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів.

Тобто, поняття зобовязання є ширшим ніж поняття договору, а зміна умов договору не припиняє зобовязання, а змінює його в певній частині.

На підставі наведених норм закону та за вказаних обставин суд не вважає зобовязання сторін припиненим з моменту укладення додаткової угоди, так як договір не розірваний, не доповнений, а змінений, бо сторони прийшли до згоди про викладення договору в іншій редакції, за змістом якої змінені умови щодо строків і порядку виконання зобовязання, відповідальності сторін, тощо. При цьому, сторонами не узгоджено збільшення строку позовної давності.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, відсотками та пенею як до, так і після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Відповідач ОСОБА_2 наполягає на застосуванні строків позовної давності, встановлених законом.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 ОСОБА_8 Верховного Суду викладені висновки щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання»; застосування норм права щодо виконання зобовязання простроченого боржником після спливу строку (терміну) такого виконання; нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування та за останні три роки до дня звернення до суду, перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобовязань і вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду, які судом враховуються при вирішенні цього спору.

Відповідно до статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний позивачем, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ним обов'язків під час дії договору.

Згідно з приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони визначили, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань, погодили строк кредиту (п.1.1.2. зміненого кредитного договору - 20 червня 2014 року), а також термін щомісячного виконання зобов'язання (п.1.1.1. зміненого кредитного договору - щомісячно до 20 числа поточного місяця).

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Таким чином, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 20 червня 2014 року.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тобто, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України).

За умовами договору сторони погодили щомісячну (до 20 числа поточного місяця) сплату відсотків за кредитом, згідно пунктів 1.1.1, 1.1.2. зміненого договору, та в розмірах, передбачених в додатку № 1 до цього договору з кінцевою сплатою 20.06.2014 року.

Відтак, у вказаний строк відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 20 числа кожного місяця. Починаючи з 21 червня 2014 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредиту.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Позивач звернувся до суду з позовом 15 лютого 2018 року (згідно дати на поштовому штемпелі), тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (20.06.2014 року).

Таким чином строк позовної давності 3 роки щодо стягнення процентів, які нараховані до 20.06.2014 року сплив 21.06.2017 року. У звязку із заявою відповідача ОСОБА_2 про застосування строків давності, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, як такі, що заявлені після спливу строку позовної давності.

Щодо вимог про стягнення процентів за кредитом, нарахованих після закінчення строку кредиту (20.06.2014 року), суд вважає, що з цього часу припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, з огляду на вищезазначені норми закону та правові висновки Верховного Суду.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Оскільки після спливу строку кредиту у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 21 червня 2014 року до 06 вересня 2009 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою і з цих підстав задоволенню не підлягає.

Вимоги позивача про стягнення неустойки (пені), нарахованої за період із 07.09.2016 року по 06.09.2017 року задоволенню не підлягають виходячи із наступного.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

ОСОБА_8 Верховного Суду у вищезазначеній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення суми заборгованості солідарно із поручителя ОСОБА_3 судом встановлено наступне.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами зміненого договору (пункт 8.3) встановлено, що він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

В такому випадку порука є припиненою, так як кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (20.06.2014 року) не предявив вимоги до поручителя.

Строк пред'явлення вимоги до поручителя не являється процесуальним строком позовної давності, а є присічним, тобто строком встановленим кредитним договором, як межа існування та здійснення права (обов'язку), зі спливом якого це право (обов'язок) припиняється та на відміну від процесуального строку не може бути зупиненим, зміненим (продовженим), перерваним.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з поручителя суми заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають, так як на момент пред'явлення позову до поручителя, договір поруки припинив свою дію.

Судовий збір, також, не підлягає стягненню, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 141, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити повністю в задоволенні позову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» (ідентифікаційний код юридичної особи 20025456, місцезнаходження: 04053, м.Київ, вулиця С.Стрільців, 15) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 10 вересня 2018 року.

Суддя О.П. Пантилус