П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року, що ухвалене в м. Рівне о 14 год. 04 хв. під головуванням судді Куцоконя Юрія Петровича, у справі №569/2573/17 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (повний текст складено 03.11.2017 року),

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 25 056, 05 доларів США заборгованості за кредитним договором, а саме тілом кредиту. Мотивуючи позов, покликався на прострочення відповідачем кредитних зобов'язань і, як наслідок, утворення заборгованості у розмірі 240 384, 07 доларів США, що складається із 25 056, 05 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 63 069, 45 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 8 102, 77 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом та 144 155, 80 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року банку відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість тверджень суду щодо спливу позовної давності та відмову в позові з цієї підстави, оскільки позивачем було змінено строк виконання зобов'язань за кредитним договором. Натомість ПАТ КБ "Приватбанк" вважає строк позовної давності не пропущеним через те, що сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови повернення цих коштів (пункти 2.3.3. і 5.2. кредитного договору). Вважає, що позивач не направляв на адресу ОСОБА_1 передбачене договором письмове повідомлення про дострокове повернення кредиту. Тому термін повернення коштів змінений не був і зобов'язання за кредитом діяло до 28 березня 2017 року - як це встановлено умовами кредитного договору.

При цьому посилався як на підтвердження своїх доводів на правову позицію Верховного Суду України, що відображена у його постанові від 16.11.2016 року у справі №6-900цс16.

З огляду на наведене та беручи до уваги порушення судом першої інстанції встановленого для вирішення питання порядку, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове - про задоволення позову ПАТ КБ "Приватбанк".

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_2, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, посилався на пред'явлення позивачем вимоги про повне дострокове погашення заборгованості у позовній заяві від 14.09.2010 року, копія якої була вручена ОСОБА_1 Просив відхилити апеляційну скаргу, залишивши судове рішення без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи без задоволення вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з обґрунтованості та доведеності позову, однак в зв'язку із пропущенням банком позовної давності обґрунтовано застосовано обставину спливу цього виду матеріально-правового строку, який є самостійною підставою для відмови в позові.

Матеріалами справи встановлено, що 29 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "Приватбанк") і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ROHPGA00000152, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав 47 900 доларів США кредиту з терміном повернення до 28 березня 2017 року, сплативши відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, передбаченими правочином (а.с. 10-12; 12, зв.-13).

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 договірних зобов'язань перед кредитодавцем між ними того ж числа укладено договір іпотеки №ROHPGA00000152, за яким позичальник передав в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 95, 1 кв.м, що розташований у АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0, 0717 га, на якій даний житловий будинок розміщений.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються і ними визнаються.

Спірні правовідносини виникли між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 з приводу прострочення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором і виникнення через це заборгованості, яка за нарахуваннями кредитодавця становить 240 384, 07 доларів США, що складається із 25 056, 05 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 63 069, 45 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 8 102, 77 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом та 144 155, 80 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Тому, вважаючи, що внаслідок невиконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань було порушено цивільні права банку, останній звернувся у лютому 2017 року із позовом до відповідача і, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, просив стягнути із нього на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 25 056, 05 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Між тим, у судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про застосування позовної давності до виниклих відносин і відмовити позивачу з цих міркувань у задоволенні позову (а.с. 30-30, зв.).

Норми ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України дають визначення позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також передбачають тривалість загальної позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як правильно послався суд, ще до пред'явлення даного позову, а саме 6 жовтня 2010 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до ОСОБА_1 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до умов договору. (а.с. 31-45). Таким чином позивач змінив строк виконання кредитних зобов'язань, що призвело до початку перебігу позовної давності.

Копію позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки було вручено ОСОБА_1 1 березня 2011 року, про що свідчить відповідний лист №2-46 на а.с. 48.

Рішенням Гощанського районного суду від 27.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROHPGA00000152 від 29.03.2007 року в розмірі 88 746, 04 доларів США, у т.ч. кредит - 39 828, 37 доларів США, проценти - 23 001 доларів США, комісія - 2 494, 06 доларів США, пеня - 22 827, 53 доларів США, що мало місце станом на 2 липня 2012 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 49-51).

Оскільки відповідачу було вручено копію позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки 1 березня 2011 року, тому перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався 2 березня 2011 року. Натомість з цим позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся в суд 16 лютого 2017 року, тобто майже через шість років з дня виникнення відповідного права. Отже, після закінчення позовної давності пропуск цього матеріально-правового строку склав майже три роки (02.03.2011 року + 3 роки = 02.03.2014 року).

Щодо висновків суду про застосування позовної давності, то їх колегія суддів знаходить обґрунтованими. Підстав для визнання пропущення матеріального строку з поважних причин не вбачається через їх відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк"; тим більше, позивач клопотання про це не заявляв.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України в абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Доводи апеляційної скарги про існування правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-900цс16, яка спростовує висновки суду, на увагу колегії суддів не заслуговують. Оскільки правовідносини, про які зазначено у даній постанові, відрізняються від спірних прав та обов'язків, що виникли між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1, тому до них не можна застосувати положення абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України, що діяли на той час.

Тому є необґрунтованими і посилання автора скарги на порушення судом порядку, встановленого для вирішення питання, і з ними також не можна погодитися.

Твердження банку про відсутність письмового повідомлення щодо зміни умов договору, в т.ч. і дострокового повернення кредиту у повному обсязі, що унеможливлює зміну строку виконання договірних зобов'язань, суперечать матеріалам справи і вимогам закону.

Інші покликання - про недодержання норм процесуального права спростовуються тим, що ці порушення закону, на існуванні яких наполягав позивач, не призвели до неправильного вирішення справи, а тому в будь-якому випадку не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення (абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-383, 389-390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді:

(повний текст складено 05.01.2018 р. о 10 год. 55 хв.)