Провадження №22-ц/772/56/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 рокуСправа № 127/9608/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Вінницької області в залі засідань № 2 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року, ухвалене суддею Вохміновою О.С. о 18:04 год. у приміщенні Вінницького міського суду,

встановила:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 9 серпня 2003 року до 12 січня 2016 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 Під час спільного проживання вони придбали за 80 000 грн земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, яку за спільною згодою оформили на ОСОБА_5 У період шлюбу на цій земельній ділянці вони побудували житловий будинок, який в березні 2016 року зданий в експлуатацію. Будівельний паспорт, технічний паспорт на будинок, декларація про готовність до експлуатації об'єкта були оформлені на відповідачку, проте право власності на будинок вона не зареєструвала.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не бажає у добровільному порядку поділити спільне нерухоме майно, ОСОБА_2, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 та збудований ними за спільні кошти і прийнятий до експлуатації будинок «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 м2; поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, також виділити йому ? ідеальну частку будинку та земельної ділянки, виділити відповідачці ? ідеальну частку будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, а також збудований на цій земельній ділянці та прийнятий до експлуатації будинок «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 м2, житловою площею 47,5 м2, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, і зареєстрована за ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_2 право власності як співзабудовника на ? частку будинку «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 м2, житловою площею 47,5 м2, який розташований по АДРЕСА_1, що прийнятий до експлуатації на ім'я ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, і зареєстрована за ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності як співзабудовника на ? частку будинку «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 м2, житловою площею 47,5 м2, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що прийнятий до експлуатації на ім'я ОСОБА_5

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, які підтверджували доводи відповідачки та не дав об'єктивну оцінку доказам в їх сукупності. Так, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статті 57 СК України та дійшов помилкового висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 зазначив, що спірна земельна ділянка була придбана подружжям ОСОБА_5 під час шлюбу, за спільні кошти подружжя та за грошової допомоги батьків. Також судом вірно було встановлено, що на земельній ділянці під час шлюбу побудований будинок, який не є самочинно збудованим і прийнятий до експлуатації у березні 2016 року, тобто після розірвання шлюбу. На час припинення ведення спільного господарства - листопад-грудень 2015 року, будинок був повністю готовий до експлуатації і до березня 2016 року його технічний стан не змінився.

У судовому засіданні відповідач та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких міркувань.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка придбавалася подружжям у спільну сумісну власність та за спільні кошти. Також суд вважав, що житловий будинок був побудований сторонами за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, з дотриманням будівельних норм, будівництво не було самочинним, а відтак новостворений будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який, як і земельна ділянка, підлягають поділу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що сторони з 9 серпня 2003 року до 12 січня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором купівлі-продажу від 23 лютого 2011 року ОСОБА_5 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 за 82 700 грн. Відповідно до пункту 3.2. цього договору, земельна ділянка набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя. Згода чоловіка покупця ОСОБА_2 на купівлю ділянки надана відповідно до його заяви.

З декларації про готовність до експлуатації об'єкта будівництва від 15 березня 2016 року та технічного паспорту, виготовленого 16 лютого 2016 року на будинок, які видані на ім'я ОСОБА_5 слідує, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудований та прийнятий до експлуатації житловий будинок «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 м2, житловою площею 47,5 м2. Будинок виконаний з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Із роз'яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції було вірно встановлено, що земельна ділянка придбавалась подружжям ОСОБА_5 у спільну сумісну власність, за спільні кошти, з метою будівництва на ній житлового будинку. Ці обставини підтвердженні договором купівлі-продажу земельної ділянки та поясненнями сторін.

Також судом вірно встановлено, що спірний житловий будинок був побудований на земельній ділянці купленій подружжям ОСОБА_5.

Повідомлення про початок будівельних робіт надійшло до ІДАБК у Вінницькій області 12 липня 2011 року. Будинок - несамочинна забудова, і прийнятий до експлуатації в березні 2016 року.

У судовому засіданні сторони визнали, що на час припинення ведення спільного господарства - листопад-грудень 2015 року, будинок був повністю готовий до експлуатації і до березня 2016 року його технічний стан не змінився.

Судом вірно було встановлено, що за час шлюбу сторони працювали і отримували заробітну плату, а відтак мали дохід, який використали в інтересах сім'ї.

Отже, судом першої інстанції вірно було встановлено, що земельна ділянка і побудований на ній житловий будинок набуті сторонами під час шлюбу; кошти на придбання земельної ділянки були набуті подружжям внаслідок спільної праці і допомоги батьків сторін; земельна ділянка була придбана подружжям для будівництва будинку та проживання в ній сім'ї ОСОБА_5.

Разом з тим відповідач не визнає право позивача на частину новозбудованого будинку, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, а також від 7 вересня 2016 року № 6-47цс16.

Отже, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний житловий будинок збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але право власності на нього не оформлюється з вини відповідачки; позивач позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права на ? частину спірного житлового будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного й обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки відповідачкою не було доведено факту придбання земельної ділянки за кошти подаровані її батьками, а також не доведено факту будівництва спірного будинку за власні кошти чи подаровані кошти її батьків.

З роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірно достатніх доказів того, що участь когось із подружжя у надбанні майна була більшою або меншою, чи за кошти батьків відповідачки суду надано не було.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький