Номер провадження: 22-ц/785/1867/18
Номер справи місцевого суду: 522/5001/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, -

встановив:

До Приморського районного суду м. Одеси 23.03.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що з 20.09.2006 року по листопад 2013 року проживав із відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 17.10.2009 року у сторін народився син - ОСОБА_4. За весь час спільного проживання сторонами було придбано у спільну сумісну власність майно: автомобіль НОМЕР_1, садовий будинок з земельною ділянкою та трикімнатну квартиру по АДРЕСА_6. Садовий будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_5, яка була придбана сторонами у 2008 році за договором купівлі-продажу та оформлена на ім'я відповідача, на якій було збудовано садовий будинок протягом 2010-2011 років та після припинення спільного проживання з відповідачем оформлено на її ім'я 24.03.2014 року. 10.09.2013 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, вартістю 952 258,00 грн., з яких особисті кошти відповідача становлять 248 500,00 грн., та 703 758,00 грн. - спільні кошти, тож позивач вважає, що 74/100 частин квартири є спільною сумісною власністю сторін. Загальна сума майна, придбаного сторонами за час шлюбу становить 3 014 200,00 грн. Оскільки угоди щодо розподілу майна між сторонами не досягнуто, позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.05.2016 року просить суд визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1, садовий будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_6 та 74/100 трикімнатної квартири АДРЕСА_1; розділити спільне майно, придбане за час спільного проживання з ОСОБА_3, виділивши позивачу садовий будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_6 та виділивши відповідачу автомобіль та 74/100 квартири; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 207 100,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою., в в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не заявлено окремої позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, хоча вказане є лише обставиною, на яку посилався позивач.

09.10.2018 року на адресу апеляційного суду Одеської області надійшло клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, яке було мотивоване тим, що скаржник ОСОБА_4 не може з'явитись у судове засідання, призначене на 17.10.2018 року о 10:30 год у зв'язку з перебуванням у відрядженні у зоні Операції об'єднаних сил у Луганській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, вивчивши клопотання, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у його задоволенні, оскільки розгляд справи у суді апеляційної інстанції триває достатньо тривалий проміжок часу, явка скаржника (позивача у справі) не є обов'язковою, у судове засідання з'явився представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 16.01.2014 року.

14.02.2007 року між ТОВ «Прогресбуд-Інвест» та ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договір №ПЕС/ПБ-104 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна - квартири під будівельним №107/1 загальною площею 32,60 кв.м., що розташована на 8-му поверсі в секції АДРЕСА_3. Вартістю 151 659,46 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі до зазначеного договору, ТОВ «Прогресбуд-Інвест» передало, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_4 вартістю 178 297,20 грн., з яких 148 581,00 є договірною вартістю та 29 716,20 грн. - ПДВ.

Згідно до свідоцтва про право власності на квартиру №166, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.12.2011 року зазначена квартира є приватною власністю ОСОБА_3

В подальшому, 29.04.2013 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_7, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, продала зазначену вище квартиру, вартість якої сторонами визначено в розмірі 141 650,00 грн.

12.08.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-2142, відповідач ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_9, ОСОБА_10 прийняли у власність квартиру за АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С.М. 17.06.1998 року. Продаж здійснено за 248 500,00 грн.

Як зазначає позивач, за виручені від продажу квартири АДРЕСА_4 в розмірі 141 650,00 грн., за кошти, які були накопичені сторонами за час спільного проживання та частково отримані в позику від батьків та знайомих у розмірі 562 108,00 грн., а також за власні кошти в розмірі 248 500,00 грн., отримані відповідачем від продажу квартири АДРЕСА_1 10.09.2013 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, однак право власності зареєстровано за відповідачем.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 10.09.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованим за №402, ОСОБА_3 придбала у власність трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею - 45,9 кв.м., вартістю 925 258,00 грн.

Крім того, згідно до відповіді регіонального сервісного центру в Одеській області №18.02.2016 року №31/15-19 за відповідачем зареєстровано автомобіль НОМЕР_1. Відповідно до довідки-рахунку №136052 автомобіль було придбано 01.03.2011 року за ціною 84 771,70 грн.

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 відповідач є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2), площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_5, яка придбана 12.06.2008 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_3, продаж здійснено за 40 830,00 грн.

Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право приватної власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 77,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.03.2014 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами статей 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Верховний Суд України у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року висловив таку правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції було проведено допит свідків, які підтвердили факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача, однак встановлення зазначеного факту не є предметом розгляду в даній справі, оскільки таких вимог позивачем не заявлено.

Також згідно наявних в матеріалах справи доказів, зокрема довідок про заробітну плату встановлено, що в період придбання зазначеного вище рухомого та нерухомого майна сторони працювали та спільними коштами формували сімейний бюджет, частина якого спрямовувалась на придбання майна. Аналогічні висновки суду підтверджено і частиною свідків, які були допитані в ході судового розгляду справи.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо поділу спільного сумісного майна, суд першої інстанції вірно зазначив, що необхідною умовою для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 03.07.2013 року за результатами розгляду справи №6-10592св13.

Заявляючи вимогу про визнання майна спільним сумісним та його поділ, позивачем не заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом періоду, за який зазначене майно було набуте у власність, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для визнання заявленого майна об'єктом спільної сумісної власності та його поділу.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, для поділу майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно встановити факт проживання однією сім'єю.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.10.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко