АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня2018 року м. Київ

Справа 757/65466/17

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Саліхова В.В., Вербової І.М.

секретар Довгопола А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва ухваленого під головування судді Сирбул О.Ф. 20 листопада 2014 року об 11.58 годин, дата складення повного текстуне зазначена, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві,

В С Т А Н О В И В

№ апеляційного провадження:22-ц/796/6734/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В червні 2014 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2007 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №057-2914/840-0701, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у сумі 205423 доларів США, з умовою повернення щомісячними платежами у строк до 10.12.2037, зі сплатою 12,45% річних за користування ними. За умовами Додаткової угоди від 12.03.2009 сторони домовились викласти кредитний договір в новій редакції, зокрема, був змінений розмір та порядок сплати процентів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 14.12.2007 між сторонами кредитного договору укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання, натомість відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання взятих на себе договірних зобов'язань. У зв'язку з цим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012 було стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №057-2914/840-0701 в розмірі 1888251 (один мільйон вісімсот вісімдесят вісім тисяч двісті п'ятдесят одна) гривня 15 копійок. Однак, дане рішення залишається не виконаним, тому позивач в рахунок вказаної заборгованості просить звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 14.12.2007 - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження та виселити відповідачів із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2014 у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал банк» відмовлено.

Не погодився з ухваленим судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він посилався на незаконність, необґрунтованість рішення у зв'язку з неповним дослідженням обставин справи, порушенням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі наголошується на безпідставній відмові суду у приєднанні до матеріалів справи доказів, які свідчать, що відповідач ОСОБА_2 займає керівну посаду в юридичній особі приватного права, відповідно, є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» і дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не поширюється. На підставі викладеного, просить рішення про суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Справа переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14.12.2007 в розмірі 1888251,15 грн., що стягнута рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14.12.2007, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 яка належить па праві приватної власності ОСОБА_2, шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з цієї квартири.

Апеляційний суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 є засновником (учасником) та керівником TOB «А-АВЕНТ» та одним із засновників (учасників) та керівником ТОВ «ВП УКРВЕНТ». Відтак, ОСОБА_2 є суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення, а отже судом першої інстанції помилково застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи наявність заборгованості та право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, судом задоволені заявлені позовні вимоги. На підставі ст. 109 ЖК України застосовано і виселення відповідачів /т.1 а.с. 166-168/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 в частині вимог про виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення суду залишено без змін.

Суд касаційної інстанції вказав на те, що вирішуючи спір в частині виселення відповідачів, суд не врахував того, що на момент направлення вимоги про добровільне звільнення житлового рішення було відсутнє рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому вказане повідомлення не може вважатися повідомленням про виселення з іпотечного житла. Суд належним чином не дослідив і не встановив факту надсилання банком повідомлення про виселення, як того вимагає ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. /т.1 а.с.191-193/.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.11.2015 рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою у Дарницькому районному відділі державної міграційної служби України в м. Києві. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В якості обґрунтування висновку про виселення відповідачів апеляційним судом застосовані правові позиції Верховного Суду України, згідно яких вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише позасудового врегулювання спору щодо звернення стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.207-212/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.11.2015 в частині позовних вимог про виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про виселення. Вказано на те, що оскільки рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає на час дії мораторію, то суд не визначився з доцільністю виселення відповідачів зі спірної квартири.

В іншій частині рішення апеляційного суду не переглядалось /т.1 а.с.235-237/.

При новому розгляді справи рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 рішення суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки та на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зупинено виконання рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін /т.2 а.с.10-13/.

Постановою Верховного Суду від 13.06.2018 рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В мотивувальній частині постанови вказано на те, що апеляційний суд помилково розглянув повторно спір з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, так як ці вимоги були вирішені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 і рішення в цій частині набрало законної сили, однак не розглянув позовні вимоги про виселення. /т.2 а.с.62-65/.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи. При цьому виходячи з наведених вище обставин предметом даного судового розгляду є виключно позовні вимоги щодо виселення відповідачів із спірного житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення вимог щодо виселення відповідачів.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засіданні, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судами при попередніх розглядах справи встановлено та підтверджується матеріалами справи наступні обставини.

Між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 14.12.2007 був укладений Кредитний договір №057-2914/840-0701, відповідно до умов якого ОСОБА_2 були надані кредитні кошти у сумі 205423 долари США, з у мовою повернення щомісячними платежами у строк до 10.12.2037, зі сплатою 12,45% річних за користування ними. Цільове призначення кредиту визначено сторонами у п. 1.3 договору - на придбання майна, а саме чотирьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1./т.1 а.с.7-20/

На підставі Додаткової угоди б/н від 12.03.2009 сторони кредитного правовідношення домовились викласти кредитний договір в новій редакції. Зокрема змінені були розмір та порядок сплати процентів /т.1 а.с.21-34/.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012 задоволені позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №057-2914/840-0701. Стягнуто з солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 1888251,15 грн. з яких: 1571650,16 грн. - заборгованість по кредиту, 315799,36 грн. - заборгованість за відсотками, 801,63 грн. - заборгованість за підвищеними відсотками /т.1 а.с.41-43/. Рішення набрало законної сили, проте не виконано до теперішнього часу.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 14.12.2007 між його сторонами був укладений Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 /т.1 а.с.35-38/. На момент укладення договору іпотеки власником предмету іпотеки був ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2007 /т.1 а.с.39-40/.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 ухваленого у цій справі, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14.12.2007 в розмірі 1888251,15 грн., що стягнута рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14.12.2007, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2, шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Вказане рішення в цій частині набрало законної сили, так як залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015.

При цьому апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення, а отже дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не поширюється.

Згідно з довідкою Ф-3 виданої Комунальним підприємством «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва від 23.04.2014 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані 4 особи: власник - ОСОБА_2, 1979 р.н.. зареєстрований з 03.09.2009, його дружина ОСОБА_7, 1979 р.н., зареєстрована з 12.02.2009, син ОСОБА_4, 1999 р.н., зареєстрований з 03.09.2009, син ОСОБА_5, 2010 р.н., зареєстрований з 03.09.2009 /т.1 а.с.45/.

Позивачем 30.04.2014 на адресу відповідачів була направлена вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка була отримана ними 03.05.2014, що підтверджується даними поштового відділення /т.1 а.с.46-48/.

На час даного апеляційного розгляду відсутні дані про звільнення відповідачами спірного житлового приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

За змістом ч.ч. 1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої цієї статті після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої вказно на те, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом і проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 4 вказаної норми законодавства виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених ст. 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Верховний Суд України в Постанові від 09.09.2015 у справі № 6-455цс15 вказав на те, що зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справах № 6-39цс15, 6-1049цс15, 6-447цс15 Верховний Суд України вказував на те, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Проте, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення в частині вимог про виселення не навів конкретних підстав, вважаючи вказані вимоги похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні якої було відмовлено із застосуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте вказаний висновок суду першої інстанції, колегія суддів вважає таким, що не відповідає викладеним обставинам справи та наведеним вимогам чинного законодавства.

З матеріалів даної справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем 14.12.2007, тобто в день укладення кредитного договору і договору іпотеки. В умовах самого кредитного договору також вказано на цільове призначення коштів саме на придбання спірної квартири. А отже квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем ОСОБА_2 за рахунок отриманого кредиту.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 звернуто стягнення на предмет іпотеки, проте, до цього часу квартира не звільнена відповідачами, наявні підстави для виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки.

При цьому також апеляційний суд враховує, що оскільки виселення проводиться в судовому порядку, то вимога ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення не застосовується. Хоча така вимога була направлена позивачем, отримана відповідачами 03.05.2014 та залишена без реагування.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на жиле приміщення надає відповідачам право на отримання жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 1322 цього Кодексу. Проте, в Законі також вказано, що відсутність таких жилих приміщень не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому ч. 3 цієї статті. А отже відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання на час розгляду справи не перешкоджає ухваленню рішення про виселення відповідачів.

Не залишена поза увагою колегії суддів і та обставина, що на час даного розгляду справи один із відповідачів є неповнолітньою особою, а саме ОСОБА_8 є 2010 р.н.. Однак, в силу положень Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства» обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на батьків. Отже укладаючи договір іпотеки батьки взяли на себе відповідальність за забезпечення дитини житлом у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанція приходить до висновку про наявність підстав виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення. Оскільки рішення суду про виселення само по собі є підставою для зняття осіб з реєстраційного обліку, то задоволення цієї вимоги окремо не вбачається доцільним.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що предметом даного апеляційного розгляду є виключно вимога про виселення, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 365,40 грн., що є сумою витрат по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій за одну вимогу немайнового характеру - виселення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про виселення відповідачів та ухвалити в цій частині нове про задоволення вказаної вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376,381-384 ЦПК України суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог про виселення - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, 1979 р.н., ОСОБА_7, 1979 р.н., ОСОБА_4, 1999 р.н., та ОСОБА_5, 2010 р.н. з квартири АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 16.08.2018.