Справа № 524/7056/18
Провадження № 2-з/524/52/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі № 524/7056/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В

28 серпня 2018 року до суду надійшла позовна заява за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики

У позовній заяві позивач просив: - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 8429 дол. США, що у гривневому еквіваленті станом на дату звернення до суду за ставкою НБУ складає 233314,72 грн.; - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Провадження у цивільній справі не відкрито, вчинено запити до органів місцевого самоврядування щодо перевірки місця проживання сторін та органів ДФС.

17 вересня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій позивач просив: - накласти арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, належні ОСОБА_2 в розмірі, що відповідає ціні позову 233314,72 грн., а також заборонити всім державним і недержавним органам здійснювати реєстрацію відчуження чи переоформлення на інших осіб рухомого та нерухомого майна відповідача, а також тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон ОСОБА_2 без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до прийняття рішення по суті.

Вказувала, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обовязку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

У ч.3 ст.150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Заява відповідає за змістом ст.151 ЦПК України та оплачена судовим збором.

Відповідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Разом з тим суд враховує, що жодне обмеження прав згідно міжнародно-правових стандартів захисту прав людини не може бути абсолютним. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами як джерело права.

Виходячи з вищевказаних норм національного законодавства, на стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду, зокрема якщо боржник перешкоджає у вчиненні виконавчих дій, або приховує майно, на яке можна звернути стягнення.

Як вбачається з ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

З аналізу змісту ст.441 ЦПК України, Указу Президента України №261/2008 від 24 березня 2008 року «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» та положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що тимчасове обмеження права громадян України виїжджати за межі держави є засобом примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, який застосовується за поданням органів державної виконавчої служби у разі ухилення боржника від виконання рішень, при цьому таке обмеження може встановлюватись відносно фізичних осіб громадян України, а також відносно керівників юридичних осіб - боржників.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в п. 122 рішення в справі «Рінер проти Болгарії» (заява №46343/99), обмеження в праві залишити країну в звязку з несплаченим боргом може бути виправдане лише тоді, коли воно сприяє досягненню цілі погашенню боргу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади, а у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Крім того, позивачем не надано доказів та відомостей про те, що невжиття заходів по забезпеченню позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Таке забезпечення позову, яке просить здійснити заявник, не є конкретизованим, не відповідає засадам співмірності та розумності та стосується невизначеного кола осіб та не конкретизованих (невичерпний перелік) дій цих осіб. До того ж, позивач не конкретизував види заходів по забезпеченню позову, які не мають конкретно визначений характер щодо конкретних видів майна. За таких обставин, заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 152, 153, 154, 258 260, 353, 354 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про вжиття заходів по забезпеченню позову.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: