АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1621/17 Номер провадження 22-ц/786/173/18Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

За участю секретаря : Кальник А.М..

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_2 згідно наказу № 192/ок від 04.07.1983 року з 07.07.1983 року була прийнята учнем копіювальника у відділ головного механіка в Кременчуцьке виробниче обєднання «Дормашина» (на даний час - ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин»).

Під час роботи на підприємстві позивач неодноразово змінювала посади та з 18.03.2002 року відповідно до наказу №28 була переведена на посаду економіста по плануванню планово-економічного відділу.

Наказом №12-і від 20 березня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи посади економіста з планування ІІ категорії планово економічного відділу ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» на підставі п.1 ст.40 КЗпП за скороченням штату.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на незаконність її звільнення, оскільки при скороченні штату мала переваги перед іншими працівниками. Також їй було запропоновано посади нижчого рівня, з низьким рівнем оплати, що не відповідають її кваліфікації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача та про відсутність у останньої переважного права на залишенні на роботі з підстав, визначених ст. 42 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, передбачених у п.1 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, з копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 07.07.1983 року по 20 березня 2017 року.

Під час роботи на підприємстві ОСОБА_2 отримала вищу освіту за спеціальністю «Технологія машинобудування, металорізальні станки та інструменти» (диплом від 21.06.1989 року), а в подальшому, згідно диплому про перепідготовку від 02.06.2004 року їй присвоєно кваліфікацію спеціаліста з економіки підприємства.

Наказом голови правління ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» №714 від 29.12.2016 року «Про впорядкування чисельності» для оптимізації співвідношення категорій працівників ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» наказано вивільнити з чисельності (штату) керівників, фахівців і службовців ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» кількість працівників згідно додатку №1 та запропоновано для упорядкування чисельності працівників у 2017 році скоротити на підприємстві 45 посад.

В подальшому, наказом Голови правління генерального директора ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» від 17.01.2017 року за №17, наказано начальнику ВОПіЗ внести зміни у штатний розклад допоміжних працівників, керівників, спеціалістів і службовців, згідно переліків №1 та №2.

Статтею ст.64 ГК України передбачено право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розклад.

Як вбачається з переліку №1 змін у штатному розкладі керівників, спеціалістів та службовців до наказу №17 від 17.01.2017 року, із штатного розкладу ПАТ «Кременчуцький завод дорожніх машин» з метою оптимізації виключено 19 посад, в тому числі одну посаду економіста по плануванню другої категорії планово економічного відділу.

З наказом №17 про зміни в штатному розписі позивач була ознайомлена.

Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Місцевим судом було встановлено та не заперечувалось позивачем, що їй пропонувалися інші посади, але менш кваліфіковані та з нижчим рівнем оплати, від яких вона відмовилася, натомість посади з відповідною професією та кваліфікацією на підприємстві були відсутні.

Крім того, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 42 КЗпП України прийшов до висновку про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі, врахувавши недоведеність нею факту наявності більш високої кваліфікації та продуктивності в порівнянні з працівниками, які залишились працювати в планово-економічному відділі.

З вказаними висновками погоджується колегія судів як з такими, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Зокрема, відхиляються колегією суддів твердження апелянта про те, що суд не переконався в тому, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення чисельності та штату працівників.

Так, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку зібраним по справі доказам, в тому числі і наказу №714 від 29.12.2016 року «Про впорядкування чисельності».

З даного наказу вбачається, що проведена на підприємстві оптимізація була повязана з дисбалансом між кількістю працюючих на посадах керівників, спеціалістів та службовців (в тому числі і у ПЕВ) в порівнянні з кількістю працівників виробничо-промислового процесу, що в свою чергу, негативно впливало на виконання планових обсягів виробництва, перешкоджало правильній організації праці та раціональному використанню трудових ресурсів підприємства.

Одночасно, колегія суддів не може прийняти до уваги як таке, що не ґрунтується на матеріалах справи, твердженням апелянта про недотримання відповідачем трудового законодавства, яке регулює питання розірвання трудового договору з підстав, визначених п.1 ч.1ст.40 КЗпП України.

Щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, колегія суддів зазначає, що останньою в ході розгляду справи не було надано жодних належних та допустимих доказів наявності такого права.

Зокрема, матеріалами справи доводиться, що ОСОБА_2 як економіст по плануванню має другу категорію, яка їй була присвоєна в березні 2013 року, тоді як іншими працівниками відділу така категорія була отримана раніше.

Наявність у позивача двох вищих освіт само по собі не є доказом її більш високої в порівнянні з іншими працівниками кваліфікації та продуктивності.

Так, матеріали справи містять інформацію про те, що позивач як економіст ПЕВ займалась питаннями, повязаними з обслуговуванням договорів оренди, кількість яких мала тенденцію до зменшення (в 2013 році підприємство уклало 73 таких договорів, а вже в 2016 році 58, з яких станом на 01.09.2017 р. діяло 40 договорів).

Одночасно, працівники відділу, які залишились працювати на підприємстві задіяні як економісти по обслуговуванню основних техніко-економічних показників та по підготовці даних щодо виробничої діяльності безпосередньо.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1