Єдиний унікальний номер 236/396/18 Номер провадження 22-ц/4804/294/18

Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О.В. Єдиний унікальний номер 236/396/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1 Номер провадження 22-ц/4804/294/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Жданової В.С., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 236/396/18 за позовною заявою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційними скаргами ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, та публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 червня 2018 року (суддя Бікезіна О.В.)

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2, в інтересах якої діяла адвокат ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум, належних працівникові при звільненні та індексації належних до сплати сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Посилалась на те, що вона працювала у відповідача в період з 08 липня 2016 року по 17 липня 2017 року на посаді начальника дорожньої геофізичної станції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату.

При звільненні відповідач не провів з нею розрахунок, зокрема, не сплатив заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення.

Тому просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 989, 31 грн. за період з березня по липень 2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9 948, 24 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення 3 077, 50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 34 454, 88 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2 058, 82 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн..

18.05.2018 року представник позивача збільшила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 354, 40 грн. за період з березня по липень 2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9 948, 24 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 3 077, 50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 306, 72 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2 058, 82 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.. (а. с.104-105).

Ухвалою суду від 05 червня 2018 року за клопотанням представника позивача замінено неналежного відповідача - Регіональну філію «Донецька залізниця» ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» на належного - ОСОБА_4 акціонерне товариство «Українська залізниця» (а.с.142-144).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 червня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2 375, 49 гривень, за квітень 2017 року в розмірі 1 416, 47 гривень, за травень 2017 року в розмірі 815, 65 гривень, за липень 2017 року в розмірі 14 701, 59 грн. (в тому числі компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу), а всього в розмірі 19 354, 20 грн., суму інфляційних втрат по заробітній платі в розмірі 1 003, 54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 21 000, 00 грн., у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 274,87 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 416, 54 грн.. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

На вказане рішення подані апеляційній скарги позивачкою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, та відповідачем ОСОБА_4 акціонерним товариством «Українська залізниця».

У апеляційній скарзі позивачка, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, просить змінити рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 000 грн. на 65 271,84 грн.. Посилається на те, що суд зменшив заявлений нею до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відсутності умов, передбачених ч.2 ст. 177 КЗпП України, адже фактично суд задовольнив її вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплатам, що сплачуються при звільненні. У розрахунку заборгованості нею була двічі врахована компенсація за невикористані дні відпустки, при першому ж зауваженні щодо цієї помилки в засіданні суду першої інстанції нею було підтверджено наявність такої помилки та у задоволенні вимоги в цій частині вона не наполягала. Стосовно виплаченої суми авансу за першу половину березня 2017 року, що також була включена до позовних вимог, у відповіді на відзив також було визнано проведення цієї виплати та на задоволенні цієї вимоги вона в подальшому не наполягала. Всі інші заявлені суми були стягнуті у повному обсязі. Тому позивачка обґрунтовано сподівалась на отримання середнього заробітку у заявленій нею сумі, необґрунтоване зменшення вказаної виплати порушує право власності позивачки.

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на те, що у звязку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у містах Донецьку, Ясинуватій, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом порушено кримінальне провадження за ознаками ст. 341 КК України. Висновком торгово промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлені неправомірними діями третіх осіб, майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у тому числі у м. Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Відповідач втратив доступ, серед іншого, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників. Вказані форс мажорні обставини унеможливили виконання відповідачем своїх зобовязань згідно статей 47,83,115,116 КЗпП України. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розпису, розцінок та норм праці, табеля обліку використання робочого часу, розпорядження про надбавки та премії, за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Через відсутність вини підприємства у непроведенні розрахунку відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Компенсація за невикористану відпустку розрахована бути не може через відсутність первинних документів, зокрема, наказів про надання відпусток, з яких можливо було б встановити кількість днів відпустки, які не використані позивачкою та які б підлягали компенсації у звязку із звільненням. До матеріалів справи позивачкою не додано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність на день звільнення невикористаних днів відпусток.

В засідання апеляційного суду сторони не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені: позивачка ОСОБА_2, яка проживає у м. Донецьку, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, представник позивачки ОСОБА_3 шляхом вручення судової повістки 16 жовтня 2018 року, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду слід скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди та в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 274,87 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з наступних підстав.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди не відповідає.

Згідно із ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка працювала на посаді начальника дорожньої геофізичної станції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 17 липня 2017 року вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату.

У наказі про звільнення, виданому структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» зазначено, що ОСОБА_2 має право на вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку та компенсацію за 41 день відпустки (а. с. 11).

Звернувшись із даним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що при звільненні з нею не був проведений розрахунок, зокрема, їй не виплачено заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 35 014 грн. (що включає у себе суму компенсації за невикористану відпустку за 41 день у розмірі 9 948,24 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення, згідно п.3.19 колективного договору у розмірі 50% від тарифної ставки чи посадового окладу, що становить 3 077,50 грн.) та просила стягнути заборгованість у вказаній сумі, а також компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2 058, 82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 34 454, 88 грн., грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн..

Уточнивши позовні вимоги, позивачка просила стягнути заборгованість заробітної плати в сумі 19 354,40 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 9 948,24 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 3 077,50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 72 306,72 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2 058, 82 грн., грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. (а.с.104,105).

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що практично вся мережа регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться в зоні проведення АТО, що значно ускладнило сполучення у межах регіональної філії. Безпосередньо регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться у місті Лиман. Фактичне місце роботи позивача місто Ясинувата, саме ця обставина ускладнила остаточний розрахунок з нею. У липні 2017 року позивачці була нарахована до видачі заробітна плата за першу половину березня 2017 року (з 01 по 15 березня 2017 року) у розмірі 2 634,91 грн., котру ОСОБА_2 отримала 25.07.2017 року у м. Лиман. На підтвердження виплати вказаної суми до відзиву надано витяг із відомості на виплату грошей №17 за березень 2017 року (а. с. 65-69).

У відповідь на ухвалу суду про витребування у відповідача табелів обліку робочого часу за період з березня по липень 2017 року, помісячного розрахунку заробітної плати позивачки за вказаний період, довідки розрахунку невикористаних днів відпустки та про розмір компенсації за невикористані дні відпустки, інформації про наявність та розмір інших грошових виплат ОСОБА_2, які їй повинен був вплатити роботодавець на день звільнення відповідач повідомив, що на підконтрольній Україні території відсутня будь яка первинна документація (графіки роботи або табель робочого часу, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень, тощо) для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року (а. с. 55, 70-71).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 були надані розрахунки заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, розрахунок оплати відпустки, розрахунок середньої заробітної плати за підписами начальника ВП ПЧ Донецьк ОСОБА_5 та головного бухгалтера ОСОБА_6, у розрахункових листках за квітень - травень, липень 2017 року міститься інформація про оплату за час простою. (а. с. 37-43).

Крім того позивачкою надані копії табелів обліку використання робочого часу, згідно з якими за березень позивачкою відпрацьовано 11 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень «0» (а. с. 84-88).

Згідно відповіді від 19.07.2017 року на колективне звернення працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» щодо заборгованості по заробітній платі з березня 2017 року відповідачем повідомлено, що запроваджено механізм виплати заборгованості із заробітної плати та інших грошових виплат працівникам через каси Донецької та Луганської дирекції залізничних перевезень в м. Лиман, що є єдиною можливою формою забезпечення виконання вимог законодавства України (а.с.13).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачкою при її звільненні та стягнув з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 2 375, 49 грн. (з урахуванням отриманої суми 5010,40 грн. - 2634,91 грн. = 2375,49 грн.), за квітень 2017 року 1 461, 47 грн., за травень 2017 року 815, 65 грн., за липень 14 701, 59 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги), а всього 19 354, 20 грн..

Судом правильно не задоволені вимоги про стягнення суми заробітної плати за період з 1 по 15 березня 2017 року, яка виплачена позивачці, що підтверджено витягом із відомості на виплату грошей №17 за березень 2017 року та з чим погодилась позивачка, а також про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 077, 50 грн., оскільки пунктом 3.19 Колективного договору визначено, що при кожному наданні відпустки працівникові виплачується по його письмовій заяві матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 50% тарифної ставки або посадового окладу, а позивачкою суду не доведено, що вона зверталася з письмовою заявою на отримання допомоги і що така допомога у 2017 році їй не була виплачена.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. Суд також прийняв до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу, з яких вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивачці за березень 2017 року становить 6 300, 95 грн., за квітень-липень 2017 року дані відсутні та згідно розрахунку заробітної плати, наданого позивачкою, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (6 300, 95 грн.) збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного фонду України.

Таким чином, суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачкою розрахунки заборгованості заробітної плати.

Встановивши, що заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки та вихідна допомога не були своєчасно виплачені позивачці, суд обґрунтовано стягнув з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків виплати у розмірі 1 003,54 грн., привівши належні розрахунки.

Оскільки позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків виплати задоволені частково, суд правильно стягнув з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 416,54 грн..

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у нього первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки заробітна плата була нарахована, частково виплачена (за першу половину березня 2017 року виплачена у липні 2017 року), про що відповідач надав витяг із відомості на виплату грошей №17 за березень 2017 року, розмір нарахованої заробітної плати відповідає відомостям, переданим відповідачем у Пенсійний фонд України.

Тому рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків виплати та на користь держави судового збору у розмірі 416,54 грн. відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди суд виходив із доведеності вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачкою при її звільненні та не прийняв до уваги посилання відповідача на висновок ОСОБА_7 України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 щодо наявності форс - мажорних обставин.

Зокрема, суд зазначив, що вказаний висновок не є сертифікатом, він має консультативний характер і не є обовязковим для суду. Суд не погодився з посиланнями експертів на те, що форс-мажорні обставини настали для відповідача 20 березня 2017 року, оскільки антитерористична операція триває на території Донецької області з 2014 року та заробітна плата позивачці за цей час виплачувалася. Суд також вказав, що відповідачем не доведено, чому при наявності, як він вважає, форс-мажорних обставин, ним не прийняті заходи щодо звільнення працівників у встановленому порядку, з метою запобігання виникнення та нарощування заборгованості з виплати заробітної плати. Тому суд прийшов до висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачці сум при звільненні.

З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку ОСОБА_7 палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок ОСОБА_7 палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачкою при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у непроведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивачки є обґрунтованими, а посилання суду на те, що відповідачем не надано сертифікат ОСОБА_7 палати, а наданий висновок ОСОБА_7 палати носить консультативний характер є помилковим.

Згідно із ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат ОСОБА_7 палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення ОСОБА_7 палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку ОСОБА_7 палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок ОСОБА_7 палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку ОСОБА_7 палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Оскільки відсутність вини відповідача підтверджена висновком ОСОБА_7 палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про наявність обставин непереборної сили рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди та в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 274,87 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

З огляду на висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди доводи апеляційної скарги позивачки щодо неправильного, на її думку, зменшення судом розміру середнього заробітку та про зміну рішення шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 271,84 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачка сплатила судовий збір з вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди за подання позовної заяви в суді першої інстанції 1 409,60 грн. та за подання апеляційної скарги 1 090 грн.. Оскільки ці позовні вимоги не задоволені, судові витрати покладаються на позивачку, підстав для стягнення їх з відповідача немає.

Відповідач сплатив за подання апеляційної скарги 1 751,19 грн.. Його апеляційна скарга задовольняється частково, тому з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 518,03 грн. (150% від 274,87 грн. та 70,48 грн. судового збору від частково задоволених судом першої інстанції вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди).

Згідно з п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права є підставою для часткового скасування рішення та ухвалення нового рішення у скасованій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 червня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди та в частині стягнення з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 274,87 грн..

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди відмовити.

У іншій частині рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 518,03 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.С. Жданова

ОСОБА_8

Повний текст постанови виготовлено 25 жовтня 2018 року.

Суддя доповідач: Н.С. Краснощокова