Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/7889/14-ц

провадження № 61-20597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: СтаніславськаГанна Олександрівна, Слоньовський Павло Ярославович, Гандзюк Ганна Анатоліївна, Мусієнко Мар'яна Богданівна,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватне акціонерне товариство «Зірниця»,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Бабій О. М. від 14 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Ковалюка Я. Ю., Горблянського Я. Д., Девляшевського В. А. від 19 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Зірниця» (далі - ПрАТ «Зірниця»), ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, згідно умов якого та з урахуванням додаткової угоди № 1 від 25 грудня 2006 року останній отримав кредит у розмірі 175 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту до 13 листопада 2013 року. Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 0/1-П, а з ПрАТ «Зірниця» - договір поруки № 0/2-П, за умовами яких кожен із поручителів зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним кредитним договором.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач набув права вимоги за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 0.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 05 травня 2014 року виникла заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом, загальний розмір якої склав 257 719,07 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 2 937 997,39 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ПрАТ «Зірниця» про стягнення кредитної заборгованості закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк виконання основного зобов'язання настав у березні 2010 року, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши 18 лютого 2010 року вимогу позичальнику про дострокове повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язання. Тому, звернувшись до суду з позовом 26 травня 2014 року, позивач пропустив позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач. Відтак у задоволенні позову відмовив у зв'язку із пропуском позовної давності.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову до поручителя, суд виходив із того, що внаслідок зміни без згоди поручителя зобов'язання позичальника щодо збільшення кредитного ліміту, яке відбулось згідно додаткової угоди № 1 від 25 грудня 2006 року, збільшився обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором, а відтак відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука є припиненою. Крім того, як на одну із підстав відмови в задоволенні позову до поручителя, суд послався на те, що банк пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк звернення до суду з вимогами про виконання порушеного позичальником зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У лютому 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вимога ПАТ «УкрСиббанк» до позичальника, яка датована 18 лютого 2010 року, це вимога про повернення простроченої заборгованості, а не дострокове повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням кредитного договору, а відтак зміна строку виконання основного зобов'язання не відбулася. Крім того, боржник звертався до кредитора щодо погашення кредиту, велися переговори щодо реструктуризації кредиту та зміни валютування, що свідчить про визнання боржником невиконаних кредитних зобов'язань. Тому звернення до суду з позовом 26 травня 2014 року відбулося в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

Відзив до касаційного суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту до 13 листопада 2013 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 0/1-П, а з ПрАТ «Зірниця» - договір поруки № 0/2-П, за умовами яких кожен із поручителів зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання зобов'язання за указаним кредитним договором.

25 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 14 листопада 2006 року № 0, відповідно до умов якої сторони погодили збільшення кредитного ліміту до 175 000,00 дол. США.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач набув права вимоги за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 0.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позичальник порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, унаслідок чого станом на 05 травня 2014 року виникла заборгованість у сумі 257 719,07 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 937 997,39 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 123 508,44 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 134 210,63 дол. США.

26 травня 2014 року банк звернувся до суду з указаним позовом до відповідачів про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» на адресу позичальника ОСОБА_5 надіслало повідомлення-вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитом та процентами, яка станом на 18 лютого 2010 року становила 27 474,72 дол. США, у строк, що не перевищує 31 день з моменту отримання цієї вимоги.

Вирішуючи спір по суті та вважаючи, що надіславши вказану вимогу, банк відповідно до пункту 5.5 кредитного договору та вимог статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, суди не врахували, що така вимога за своєю суттю не є достроковою вимогою про повернення всієї суми заборгованості за кредитом та процентами, а є вимогою про погашення простроченої заборгованості станом на 18 лютого 2010 року. А відтак підстави вважати, що строк виконання основного зобов'язання настав з березня 2010 року відсутні.

У пункті 1.2.2 кредитного договору сторони погодили строк дії кредитного договору до 13 листопада 2013 року.

Оскільки з позовом до суду банк звернувся 26 травня 2014 року, тобто в межах позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, то висновки судів про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позовної давності є помилковими.

Банк вправі вимагати повернення кредиту у межах строку кредитування, борг за яким визначено до 13 листопада 2013 року.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до поручителя ОСОБА_6, вважаючи, що без згоди поручителя збільшився обсяг її відповідальності за кредитним договором щодо збільшення кредитного ліміту, суди належним чином не з'ясували наявність обставин, за яких в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

Так, додаткова угода від 25 грудня 2006 року № 1 до кредитного договору від 14 листопада 2006 року № 0 містить посилання на укладання цього ж дня із поручителем ОСОБА_6 додаткової угоди до договору поруки щодо погодження на збільшення кредитного ліміту.

У матеріалах справи відсутні будь-які посилання поручителя ОСОБА_6 щодо наявності підстав вважати її поруку припиненою в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України.

Вказані обставини судами належним чином не з'ясовані.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судами попередніх інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), яка зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення судів попередніх інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило