АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1173/18
Категорія: 59 Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Черкаси

Апеляційного суду Черкаської області у складі суддів:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_5;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2018 року, ухваленого в складі судді Дунаєва С.О., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

:

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що на підставі договору купівлі - продажу від 17 вересня 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 володіли на праві спільної часткової власності, а саме по 1/2 частині квартирою № 74 в будинку 40 по вул. Г.Сталінграду в м. Черкаси. Їх право власності було зареєстровано в КП «ЧООБТІ» 28 жовтня 2003 року.

Задля відчуження зазначеної квартири 25 вересня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно отримали в КП «ЧООБТІ» витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35607483.

10 жовтня 2012 року ОСОБА_7 видав на імя третьої особи ОСОБА_8 довіреність на право розпорядження своєю частиною квартири в тому числі і на відчуження.

18 жовтня 2012 року ОСОБА_8, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності та ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності від 29 липня 2008 року діяв ОСОБА_9 було укладено договір купівлі продажу квартири. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 2641.

Продаж квартири було здійснено за 130600,00 грн., які ОСОБА_8 отримала від позивачки під час оформлення договору.

У вересні 2013 року позивачці стало відомо, що подружжя ОСОБА_8 вже разом не проживають та розлучаються.

19 вересня 2013 року позивач звернулась до Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, але їй було відмовлено на підставі того, що заявлене право вже зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: право власності на 1/2 частку цієї квартири зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі дублікату договору купівлі-продажу №1755 виданого 06 вересня 2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_10

16 травня 2014 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_7 23 листопада 2013 року свою 1/2 частку квартири подарував своєму батькові ОСОБА_11, а після смерті останнього дану частку квартири в порядку спадкування набув ОСОБА_6

Вважає, що ОСОБА_7 не мав права відчужувати ОСОБА_11 частину квартири, що належала йому на праві власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 17 вересня 2003 року, оскільки позивачка є законним володільцем всієї вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі продажу.

Просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 ? частину квартири АДРЕСА_1 (Г.ОСОБА_12) в м. Черкаси та повернути квартиру ОСОБА_5 з реєстрацією за нею права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_7 будучи власником 1/2 частини спірної квартири, спочатку 18 жовтня 2012 року продав свою частку позивачу. Після цього, 06 вересня 2013 року ОСОБА_7 зробивши дублікат документу, на підставі якого він володів 1/2 частиною квартири 23 листопада 2013 року подарував свою частку 1/2 квартири своєму батькові ОСОБА_11 Тобто, ОСОБА_7 не мав права відчужувати ОСОБА_11 частину квартири, що належала йому на праві власності на підставі дублікату договору купівлі продажу від 17 вересня 2003 року, оскільки на той момент позивачка вже являлася законним володільцем всієї квартири на підставі договору купівлі продажу. Тому відчуженням 1/2 частини квартири ОСОБА_7 порушив конституційні права та свободи позивача передбачені ст. 41 Конституції України.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч.3 ст.369 ЦПК України встановлено не було.

Згідно частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2018 року справу призначено до розгляду в апеляційному суді Черкаської області в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає в повній мірі зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції посилався на відсутність підстав витребування у відповідача частини належної йому квартири, яку він набув в порядку передбаченому законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_5 ставила вимогу про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_13 1/2 частини квартири, посилалася на те, що вона є одноособовим законним володільцем спірної квартири, оскільки набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2012 року, а 1/2 частка квартира була неправомірно переоформлена ОСОБА_7 після укладання такого договору, а відтак відповідач набув у власність зазначену частку на підставі неправомірних правочинів, у звязку з чим має повернути набуту ним частку квартири позивачу.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 17 вересня 2003 року квартира № 74 за адресою: вул. Припортова (ОСОБА_12), будинок 40 в м. Черкаси належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.9).

18 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, яка діяла від свого імені та від імені свого чоловіка ОСОБА_7 на підставі доручення, був укладений договір купівлі-продажу квартира № 74 за адресою: вул. Припортова ( ОСОБА_12), будинок 40 в м. Черкаси, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 11992510 (а.с.10-11).

Пунктом 10 цього договору передбачено, що право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації і згідно ст.182 ЦК покупцю необхідно здійснити державну реєстрацію права власності.

Після укладення договору купівлі - продажу ОСОБА_5 не здійснила державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

17 вересня 2013 року ОСОБА_7 здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частку спірної квартири на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 17 вересня 2003 року.

23 листопада 2013 року ОСОБА_7 подарував 1/2 частку квартири ОСОБА_11, що підтверджується записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №263323 від 17 вересня 2013 року та №3515103 від 23 листопада 2013 року.

05 травня 2016 року ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію її права власності на спірну квартиру, внаслідок чого 05 травня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем було зареєстроване право власності на 1/2 частину спірної квартири, що підтверджується відповідним реєстраційним записом №14411724 від 05 травня 2016 року.

24 травня 2017 року право власності на 1/2 частку спірної квартири було зареєстроване за ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, що підтверджується відповідним реєстраційним записом №20556566 від 24 травня 2017 року.

Як вбачається, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем та за відповідачем на праві спільної часткової власності в рівних частках (а.с.45-48).

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статей 4, 5 Закону №1952-IV право власності та інші речові права на квартири підлягають обовязковій державній реєстрації.

Відповідно до Закону України від 11 лютого 2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» (зі змінами та доповненнями) державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом №1952-IV здійснюється з 01 січня 2013року.

Згідно частини 4 статті 3 Закону №1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

За змістом статті 388 ЦК власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підставою набуття позивачем речових прав на спірну квартиру є договір купівлі-продажу від 18 жовтня 2012 року, однак право власності в неї виникло у позивача лише 05 травня 2016 року, тобто з моменту державної реєстрації права і тільки на 1/2 частку спірної квартири.

В свою чергу, відповідач набув право власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку, передбаченому законом і є добросовісним набувачем, а отже належна йому частка може бути витребувана лише з підстав, передбачених статею 388 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно вказав, що виникнення права власності на нерухоме майно нерозривно повязане із державною реєстрацією такого права та обставин переходу права власності.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, оскільки відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, а тому підстав для застосування норм статті 388 ЦПК України не вбачається.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що судом не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_7 не мав права відчужувати ОСОБА_11 частину квартири, оскільки на той момент ОСОБА_5 вже була законним володільцем всієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2012 року, оскільки даним відчуженням 1/2 частини квартири ОСОБА_7 порушив конституційні права та свободи позивача передбачені ст. 41 Конституції України, а саме вчинив право чин в розумінні ст. 228 ЦК України, що порушує публічний порядок який підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, так як правочин на підставі якого була відчужена вищевказана 1/2 частина квартири до даного часу є дійсним і питання про його недійсність позивачко не заявлялось.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в порядку та на умовах визначених ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

ОСОБА_3

ОСОБА_4