Справа № 201/6588/18
Провадження № 2/201/2214/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2018 року передана для розгляду судді Трещову В.В. (а.с.23).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди було відкрито (а.с.26-27).

У звязку з тривалим перебуванням на тривалому лікарняному судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Трещова В.В. на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 23 липня 2018 року № 94 було здійснено повторний автоматизований розподіл указаної цивільної справи, яка згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.28-29). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року указана цивільна справа прийнята до свого провадження та призначена до розгляду (а.с.30).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до наказу Обласного управління народної освіти № 18-к від 03 березня 1993 року вона була призначена на посаду директора Дніпропетровського дитячо-юнацького центру міжнародного співробітництва по переводу та з нею було укладено безстроковий трудовий договір. Рішенням Обласної ради № 256-12/ХХХІІІ від 13 липня 2000 року Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано в Обласний комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва». У подальшому рішенням Дніпропетровської обласної ради № 523-18/V від 29 січня 2009 року Обласний комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» перейменовано у Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР. За весь час роботи позивач сумлінно виконувала свої трудові обовязки, у звязку з чим неодноразово нагороджувалася почесними грамотами та є лауреатом обласної педагогічної премії Дніпропетровської обласної державної адміністрації і державної премії у галузі освіти, до дисциплінарної відповідальності не притягалася. 16 березня 2018 року депутатами 12 сесії 7 скликання Дніпропетровської обласної ради було ухвалено рішення № 330-12/VІІ про реорганізацію комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР шляхом приєднання до комунального підприємства «Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти «Освіторіум» ДОР». З 12 березня 2018 року по 01 травня 2018 року позивач перебувала у черговій щорічній відпустці. Вважаючи незаконною ліквідацію КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР, 25 квітня 2018 року позивачем на адресу Дніпропетровської обласної ради засобами поштового звязку було направлено заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 02 травня 2018 року, яку відповідач отримав 26 квітня 2018 року. 02 травня 2018 року позивач зявилася до приміщення КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР з метою забрати свої особисті речі, однак їй було відмовлено. Отримавши заяву про звільнення відповідач не видав розпорядження про звільнення позивача, не видав трудової книжки та не здійснив остаточного розрахунку. Натомість їй було повідомлено, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради № 18-КП від 14 травня 2018 року її звільнено з посади директора КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з 15 травня 2018 року. Своє звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у звязку із прогулом позивач вважає незаконним та таким, що порушує вимоги діючого трудового законодавства, зокрема відповідач незаконно змінив формулювання причини звільнення та дату звільнення, оскільки вона як пенсіонер має право на розірвання трудового договору без відпрацювання двотижневого строку. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач після складання акту про відсутність на роботі не звернувся до неї з проханням надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці, а також у розпорядженні вказано про її звільнення з 15 травня 2018 року, в той же час працівник звільняється за прогул без поважних причин, якщо він так і не зявився на роботі, останнім днем фактичного виконання ним трудових обовязків з виданням наказу (розпорядження) про звільнення більш пізньою датою. Також позивач зазначила, що незаконне звільнення за прогул без поважних причин підірвало її авторитет, викликало упереджене ставлення зі сторони колег, керівників інших закладів. На офіційному сайті Дніпропетровської обласної ради оприлюднені відомості про причини її звільнення, що завдало непоправної шкоди її діловій репутації, а таке закінчення її професійної діяльності зганьбило її імя, що призвело до її душевних хвилювань, невпевненості та моральних страждань, що позначилося на її здоровї. З урахуванням викладеного позивач просить суд скасувати розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14 травня 2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 15 травня 2018 року та змінити дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 на звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію з 02 травня 2018 року на підставі особистої заяви від 25 квітня 2018 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 50000 грн. (а.с.5-11).

Позивач 18 жовтня 2018 року надала до суду заяву, у якій просила розгляд цивільної справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.77). Також у матеріалах справи міститься відповідь представника позивача на відзив, у якому остання посилається на те, що перебуваючи на посаді директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР, позивач була підпорядкована Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА, а тому заява про звільнення за власним бажанням, окрім Дніпропетровської обласної ради, також була направлена і до Департаменту. Заяву про звільнення з підписом позивача було отримано Дніпропетровською обласною радою 26 квітня 2018 року, а тому твердження відповідача про те, що заява про звільнення не була подана безпосередньо на імя роботодавця не відповідає дійсності. У період з 02 травня 2018 року до 15 травня 2018 року до позивача ніхто не звернувся з приводу звільнення чи для зясування інших питань, лист з проханням надати письмові пояснення на її адресу не надсилався, а відтак причини відсутності позивача на робочому місці не зясовані. Також представник позивача посилається на те, що відповідачу було відомо про те, що позивач знаходилась на пенсії і звільнення за власним бажанням через вихід на пенсію було її законним правом (а.с.63-66).

Представником відповідача через канцелярію суду 18 жовтня 2018 року також було подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні (а.с.79). Також у матеріалах справи міститься відзив представника відповідача на позовну заяву, у якій остання посилається на те, що з 04 березня 1993 року по 15 травня 2018 року ОСОБА_1 займала посаду директора КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР. 26 квітня 2018 року на адресу обласної ради надійшла копія заяви ОСОБА_1 з проханням звільнити її відповідно до ст. 38 КЗпП України. Указана заява адресована першочергово на імя директора Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА. Листом від 04 травня 2018 року № 1419/0/2-18 обласною радою надано відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо її звільнення, зокрема розяснено про необхідність надання такої заяви на імя роботодавця. Указаний лист позивач не отримала та конверт повернувся у звязку з закінченням терміну зберігання. 03 травня 2018 року до обласної ради надійшло повідомлення від голови комісії з реорганізації про те , що ОСОБА_1 знаходилась на роботі 02 травня 2018 року з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., 03 травня 2018 року з 12 год. 25 хв. до 12 год. 35 хв., тоді як згідно графіку роботи комунального закладу з 01 квітня 2018 року робочий час ОСОБА_1 з 10 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв., про що складено відповідні акти. Для зясування указаних фактів обласною радою на імя позивача надіслано лист від 08 травня 2018 року з проханням зявитись особисто 11 травня 2018 року об 11 год. 00 хв. для надання пояснень. Проте ОСОБА_1 указаний лист так і не отримала та 11 травня 2018 року або 14 травня 2018 року до обласної ради не зявилася. З огляду на викладене розпорядженням голови обласної ради від 14 травня 2018 року № 18-КП «Про кадрові питання КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР» ОСОБА_1 звільнено з посади директора з 15 травня 2018 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Указане розпорядження затверджено рішенням сесії обласної ради № 367-13/VІІ від 22 червня 2018 року. 15 травня 2018 року до обласної ради надійшла претензія від ОСОБА_1, у якій остання зазначила, що станом на 15 травня 2018 року її не ознайомлено з указаним розпорядженням та не видано трудової книжки, не здійснено розрахунок. Проте 15 травня 20418 року ОСОБА_1 особисто отримала розпорядження від 14 травня 2018 року № 18-КП. Також представник відповідача посилається на те, що у своїй заяві про звільнення ОСОБА_1 не зазначила про своє бажання звільнитися за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, а натомість зазначила про незгоду з ліквідацією закладу, а також про неправомірність дій ліквідаційної комісії. Обласна рада вважає, що відсутність факту призначення управлінням Пенсійного фонду України пенсії позивачу не свідчить про неправильне формулювання причини звільнення позивача. Щодо трудової книжки представник відповідача зазначила наступне. Згідно із інформацією голови комісії з реорганізації комунального закладу, трудова книжка ОСОБА_1 у книзі обліку не зазначена і фактично відсутня на території закладу і про її місцезнаходження відомо лише позивачу. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, представник відповідача також вважає їх безпідставними та не обґрунтованими, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення нормального способу життя, моральних страждань чи погіршення стану здоровя не надано (а.с.36-44).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно із наказом Обласного управління народної освіти № 18-К від 03 березня 1993 року ОСОБА_1 було переведено на посаду директора Дніпропетровського дитячо-юнацького центру міжнародного співробітництва» (а.с.13).

Рішенням Обласної ради № 256-12/ХХХІІІ від 13 липня 2000 року Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано в Обласний комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва». У подальшому рішенням Дніпропетровської обласної ради № 523-18/V від 29 січня 2009 року Обласний комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» перейменовано у Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР.

Рішенням сесії обласної ради № 330-12/VІІ від 16 березня 2018 року вирішено реорганізувати Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР шляхом приєднання до Комунального підприємства «Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти «Освіторіум » ДОР.

У судовому засіданні також встановлено та це не заперечується сторонами, що у період з 12 березня 2018 року по 01 травня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у черговій щорічній відпустці.

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу директора Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА, а також на адресу голови Дніпропетровської обласної ради заяву, у якій просила звільнити її з займаної посади з 02 травня 2018 року відповідно до ст. 38 КЗпП України, зазначивши причинами звільнення небажання брати участь у ліквідації закладу, а також незгодою з діями ліквідаційної комісії (а.с.14-15). Указану заяву Дніпропетровська обласна рада отримала 26 квітня 2018 року, про що свідчить штамп із вхідним номером та датою (а.с.46), а також повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.15).

03 травня 2018 року до обласної ради надійшло повідомлення від голови комісії з реорганізації КЗ «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР ОСОБА_2 про те, що директор закладу ОСОБА_1 знаходилась на роботі 02 травня 2018 року з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., а також 03 травня 2018 року з 12 год. 25 хв. до 12 год. 35 хв., у журналі обліку робочого часу закладу відповідні записи відсутні. Однак згідно із графіком роботи працівників, затвердженим наказом виконуючого обовязки директора ОСОБА_3 від 22 березня 2018 року № 27-К «Про перерозподіл штатних одиниць» робочий час ОСОБА_1 понеділок-пятниця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв. (а.с.49). Також до обласної ради були надані акти комісії з реорганізації№ 34 від 02 травня 2018 року і № 36 від 03 травня 2018 року, а також доповідні записки виконуючої обовязки заступника директора з адміністративно-господарської діяльності ОСОБА_4 та адміністратора комунального закладу ОСОБА_5 (а.с.50-55).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про звільнення 04 травня 2018 року на адресу останньої керуючим справами виконавчого апарату обласної ради ОСОБА_6 було направлено лист, у якому повідомлено, що заява про звільнення адресована директорові департаменту освіти і науки ОДА, а до органу управління надійшла лише копія, у звязку із чим їй необхідно подати заяву відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.47). Указаний лист позивачем не отримано, що підтверджується копією конверта з відміткою поштового відділення «повернення у звязку з закінченням терміну зберігання» (а.с.48).

У подальшому 08 травня 2018 року на адресу ОСОБА_1 також було направлено лист з проханням зявитися 11 травня 2018 року об 11 год. 00 хв. до обласної ради для надання пояснень у звязку з надходженням до обласної ради листа від 03 травня 2018 року № 257 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в робочий час без поважної причини (а.с.56). Указаний лист також не був отриманий ОСОБА_1 та повернувся у звязку із закінченням терміну зберігання (а.с.57).

Розпорядженням голови обласної ради «Про кадрові питання Комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР № 18-КП від 14 травня 2018 року було звільнено ОСОБА_1, директора комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР, 15 травня 2018 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.16). З указаним розпорядженням ОСОБА_1 ознайомилася 15 травня 2018 року, про що свідчить її підпис. Окрім того позивачем були викладені письмові заперечення, у яких остання зазначила, що її заяви від 25 квітня 2018 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України не розглянута та не видане відповідне розпорядження (а.с.16).

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно із ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю; кожний працівник має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування самої людини та її сім'ї і яка в разі потреби доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Одночасно з цим законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

З наведених норм матеріального закону виходить, що якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні.

Стаття 38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Також, частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року передбачено, зокрема, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Так, відповідач 26 квітня 2018 року отримав заяву позивача про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 02 травня 2018 року. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою пенсійного віку (а.с.12). Написавши заяву про звільнення і надіславши її цінним листом на адресу роботодавця, позивач висловила своє бажання бути звільненою з 02 травня 2018 року у звязку з виходом на пенсію.

Твердження відповідача, що на його адресу було направлено копію заяви про звільнення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки заява ОСОБА_1 була адресована як Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА, так і голові Дніпропетровської обласної ради.

Незважаючи на це відповідач здійснив звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 15 травня 2018 року.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо звільнення позивача з роботи за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконними та наявні підстави для скасування розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14 травня 2018 року № 18-КП, зміни формулювання причини звільнення з п. 4 ст. 40 на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також для зміни дати звільнення з 15 травня 2018 року на 02 травня 2018 року.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Право людини на захист від незаконного звільнення гарантовано Конституцією України.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Позивач багато років займала керівну посаду Комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» ДОР, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. За сумлінне виконання своїх трудових обовязків позивач неодноразово нагороджувалися почесними грамотами Міністерства освіти України, почесними грамотами управління освіти Дніпропетровської ОДА, нагрудним знаком Міністерства освіти і науки «Софія Русова» та «Відмінник освіти України». Позивач є лауреатом обласної педагогічної премії ОДА і лауреатом державної премії у галузі освіти (а.с.19-20)

Безпідставним звільненням ОСОБА_1 з посади за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у нервових переживаннях, погіршенні стану здоров'я, враховуючи що позивач є особою пенсійного віку, в моральних стражданнях у зв'язку з порушенням її трудових прав, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідністю здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя. При указаних обставинах, доводи позивача є обґрунтованими.

Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із Дніпропетровської обласної ради 10000 грн. компенсації за моральні страждання та переживання, яких позивач зазнав внаслідок незаконного звільнення.

Ураховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при предявленні позову судового збору в розмірі 2114,40 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14 травня 2018 року № 18-КП про кадрові питання Комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального закладу «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 15 травня 2018 року та змінити дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 на звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію з 02 травня 2018 року на підставі особистої заяви від 25 квітня 2018 року.

Стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір у розмірі 2114,40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять грн. 40 коп.)

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев