Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 398/3909/16-ц

провадження № 61-32092св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Черненко В. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення батьківства.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько -ОСОБА_6. Після його смерті відкрилась спадщина. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом та за заповітом. Окрім неї спадкоємцем першої черги після смерті батька також є відповідач по справіОСОБА_5 З метою отримання спадщини, як спадкоємець першої черги, їй необхідно встановити, що спадкодавець є її біологічним батьком, оскільки в її свідоцтві про народження в графі батько, зазначено «ОСОБА_6», а прізвище і по-батькові особи не зазначено. Зазначила, що нотаріус листом рекомендував їй звернутись до суду з даним позовом, у зв'язку із чим позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила встановити, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є її рідним (біологічним) батьком.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 травня 2017 року (в складі судді: Бугайченко Т. А.) позов задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним (біологічним) батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення вказаного факту необхідне для здійснення позивачем права на спадкування після смерті свого батька та мотивував свої висновки дослідженими у сукупності доказами, яким надав належну оцінку та на підставі показань свідків достовірно встановив, що ОСОБА_6 за життя визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин необхідно застосувати норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Оскільки, вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно встановив дійсні обставини по справі, тому враховуючи недоведеність обставин, що мають значення для справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, не врахував, показання свідків та докази надані до суду першої інстанції у їх сукупності щодо підтвердження визнання ОСОБА_6 за життя свого батьківства відносно позивача. Апеляційний суд, безпідставно залишив поза увагою, що відповідно до заповіту ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів - ОСОБА_4

30 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що в ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів - ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом

Окрім ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 також звернувся його син ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, в графі батько, зазначено «ОСОБА_6» (на російській мові), інформація про прізвище та по-батькові особи відсутня. Матір'ю зазначена «ОСОБА_8».

Відповідно до свідоцтва про одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_8 одружились 05 жовтня 1979 року.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_9 (мовою оригіналу), який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 його батьком є «ОСОБА_6», а матір'ю - «ОСОБА_8» .

Відповідно до довідки Попельнастівської сільської ради Олександрійського району від 18 травня 2015 року, ОСОБА_10 був зареєстрований з 1961 року до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1.

Установлено, що з ним спільно постійно проживала і була зареєстрована ОСОБА_4 з 2002 року по теперішній час (проживає без реєстрації).

Сімейний кодекс України (далі - СК України) набрав чинності з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 року (далі - КпШС України) втратив чинність. Разом із тим застосовується закон, який діяв на час спірних правовідносин.

За правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Оскільки ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, то ці відносини регулюються нормами КпШС України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до частини другої статті 55 КпШС України при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім'я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 125 СК України у разі, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Згідно зі статтями 213, 215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) рiшення щодо визнання батькiвства (материнства) має ґрунтуватися на всебiчно перевiрених судом даних, що пiдтверджують або спростовують заявленi вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - мiстити всi вiдомостi, необхiднi для реєстрацiї батькiвства (материнства) в органах РАЦС (прiзвище, iм'я та по батьковi матерi й батька, число, мiсяць i рiк їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_4 почала проживати з померлим у віці коли їй виповнилось більш як 50 років. Проживала в будинку без реєстрації. Докази, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спільно проживали з дитячих років ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні. Докази на підтвердження того, що матір'ю дитини та відповідачем велось спільне господарство до народження позивача або спільне виховання чи утримання ними дитини або докази, які з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства також в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини три, чотири статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, щопояснення свідків, як на належні докази на підтвердження позову є необґрунтованими, оскільки зазначені пояснення не підтверджують обставин зазначені вище, а мають суб'єктивний характер. При цьому зазначив, що факт складання заповіту ОСОБА_6 на ім'я позивача не дає підстави зробити висновок, що померлий визнавав позивача своєю донькою, оскільки кожна особа має право на власний розсуд будь кому заповідати своє майно.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, однак докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Переоцінка доказів відповідно, до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк