Справа № 308/6395/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., КОЖУХ О.А.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/6395/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток у праві власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року, головуюча суддя Світлик О.М., -

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_7 зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 та Першу Ужгородську державну нотаріальну контору. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20.10.2015 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3. Позивач уточнював позовні вимоги та остаточно мотивував позов наступним.

Позивач є сином та спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9, відповідно до ст. 1261, 1270 ЦК України. Відповідачем за позовом є ОСОБА_7 - батько позивача, який уклав шлюб із матір'ю позивача 25.10.1976 і перебував у ньому до дня смерті матері. За час перебування у шлюбі батьки позивача набули у власність майно, що знаходиться в АДРЕСА_1:

майно, яке складається з виробничих приміщень, вказаних на плані під літерами «О», «Й», «З», загальною площею 315 кв. м (свідоцтво від 10.02.2000 серії НОМЕР_1);

нерухоме майно площею 303 кв. м - частина цеху № 3 під літ. «З» площею 109,1 кв. м, частина будівлі складу під літ. «Й» площею 193,9 кв. м (договір купівлі-продажу від 24.01.2001 серії АВО № 959022);

нерухоме майно - частина нежилого приміщення (цеху) в цілому з цегли під літ. «З» площею 587,50 кв. м (договір купівлі-продажу від 17.09.2001 серії АЕО № 885889);

земельна ділянка площею 0,0829 га (Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянку від 09.01.2008);

земельна ділянка площею 0,074 га (Державний акт серії НОМЕР_3 на право постійного користування землею від 11.02.2000).

Право власності на майно, придбане за договорами, зареєстроване за ОСОБА_7 23.02.2000, 07.03.2001 і 25.09.2001.

Відповідно до ст. 22 КШС України та норм ЦК Української РСР (1963 р.), вищеперераховане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що позивач є одним із трьох спадкоємців за матір'ю ОСОБА_8, то з метою належного оформлення його спадкових прав слід виділити належну спадкодавцю частку у спільній сумісній власності подружжя. Державна нотаріальна контора на запит позивача роз'яснила порядок видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема, за наявності всіх необхідних документів щодо майна та за згодою спадкоємців, а за відсутності у спадкоємця необхідних документів - після вирішення питання в судовому порядку.

За чинними правилами оформлення права спадкування, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом за заявою другого з подружжя, таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна, однак, ОСОБА_7 відмовляється подати відповідну заяву та визнати частку позивача як спадкоємця, тому нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя. В разі відмови одного з подружжя звернутися з відповідною заявою до нотаріуса виділ частки в спільному майні подружжя відбувається в судовому порядку.

З урахуванням часу відкриття спадщини до спірних правовідносин застосовуються норми ст.ст. 60, 69, 70 СК України, згідно із якими презюмується рівність часток у праві власності на спільне сумісне майно подружжя в разі його поділу. Підстав для відступу від цього правила немає, тому померлій ОСОБА_8 належить право власності на 1/2 частку в усьому вищеперерахованому майні.

Посилаючись на ці обставини, позивач остаточно просив визнати, що майно, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і:

складається з виробничих приміщень, указаних на плані під літерами «О», «Й», «З», загальною площею 315 кв. м (свідоцтво від 10.02.2000 серії НОМЕР_1);

нерухоме майно площею 303 кв. м - частина цеху № 3 під літ. «З» площею 109,1 кв. м, частина будівлі складу під літ. «Й» площею 193,9 кв. м (договір купівлі-продажу від 24.01.2001 серії АВО № 959022);

нерухоме майно - частина нежилого приміщення (цеху) в цілому з цегли під літ. «З» площею 587,50 кв. м (договір купівлі-продажу від 17.09.2001 серії АЕО № 885889);

земельна ділянка площею 0,0829 га (Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянку від 09.01.2008);

земельна ділянка площею 0,074 га (Державний акт серії НОМЕР_3 на право постійного користування землею від 11.02.2000),

є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9;

частки у праві власності на вищеперераховане майно подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9, є рівними і становлять по 1/2 кожному.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.10.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 не погодився із таким рішенням, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, наводить у апеляції, зокрема, такі доводи.

Відповідач не надав суду доказів щодо своїх тверджень та порядку придбання спірної земельної ділянки, що вказує на необґрунтованість рішення.

Попри те, що спірне майно було придбане ОСОБА_7 як приватним підприємцем, на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Пред'являючи позов, позивач виходив із того, що проживаючи спільно зі спадкодавцем на момент смерті останнього прийняв спадщину, а тому міг виступати позивачем у справі. Отже, позивач звернувся до суду правомірно і обґрунтовано, відповідно до законодавства, виходячи з обставин набуття у власність майна подружжям, ставив питання про визначення часток у майні подружжя.

Виходячи з цих мотивів, позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити відповідно до уточнений вимог.

Ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області:

від 22.02.2017 провадження в справі було зупинено до залучення до участі в справі правонаступника ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10;

від 22.12.2017 провадження в справі відновлено;

від 23.04.2018 залучено ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до участі в справі як правонаступників ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_2 адвоката Маркуся М.М., який апеляцію підтримав, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Моняка Р.В., який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, з неналежності обраного позивачем способу захисту свого права, з неможливості визнання права власності за позовом спадкоємця за особою, яка померла та правоздатність якої припинилася. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким була дана правильна оцінка.

Встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (а.с. 6, 21, 234 т. 1 та ін.). ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 7 т. 1), ОСОБА_7 помер після ухвалення рішення судом першої інстанції - ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с. 220 т. 1).

Позивач ОСОБА_2 поставив питання про визнання того, що майно, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і:

складається з виробничих приміщень, указаних на плані під літерами «О», «Й», «З», загальною площею 315 кв. м (свідоцтво від 10.02.2000 серії НОМЕР_1);

нерухоме майно площею 303 кв. м - частина цеху № 3 під літ. «З» площею 109,1 кв. м, частина будівлі складу під літ. «Й» площею 193,9 кв. м (договір купівлі-продажу від 24.01.2001 серії АВО № 959022);

нерухоме майно - частина нежилого приміщення (цеху) в цілому з цегли під літ. «З» площею 587,50 кв. м (договір купівлі-продажу від 17.09.2001 серії АЕО № 885889);

земельна ділянка площею 0,0829 га (Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянку від 09.01.2008);

земельна ділянка площею 0,074 га (Державний акт серії НОМЕР_3 на право постійного користування землею від 11.02.2000),

є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9;

частки у праві власності на вищеперераховане майно подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9, є рівними і становлять по 1/2 кожному (а.с. 2-5, 114-115 т. 1).

Тобто, позивач поставив вимоги про визнання права спільної сумісної власності на майно своїх батьків - подружжя, де один із подружжя (спадкодавець ОСОБА_8) помер, із визначенням часток у праві власності кожного з подружжя.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на відповідні правовстановлюючі, реєстраційні документи, правочини, інші документи і матеріали щодо майна, набуття його батьками у власність, оформлення прав на нього і т.ін. (а.с. 9-19, 82-94,120-125 та ін.). Метою пред'явлення позову є уможливлення реалізації позивачем права на спадкування за законом за матір'ю ОСОБА_8

Довідкою КП «Житловий ремонтно-експлуатаційний район № 4» від 28.05.2015 № 2260 підтверджується, що на день смерті ОСОБА_8 разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані чоловік ОСОБА_7, син ОСОБА_2, 1970 р.н., син ОСОБА_4, 1980 р.н., невістка ОСОБА_11 і онуки ОСОБА_12, 1998 р.н., і ОСОБА_2, 1996 р.н. (а.с. 21 т. 1). На звернення позивача щодо спадкування за ОСОБА_8 Держнотаріус Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ластом від 02.06.2015 № 466/01-16 повідомив, що у зв'язку зі спадкуванням за ОСОБА_8 заведено спадкову справу № 705/09, спадкоємцями за законом за нею є позивач, а також чоловік ОСОБА_7, син ОСОБА_4 і донька ОСОБА_3 (а.с. 20 т. 1).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та спадкоємець, який протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подав заяву про її прийняття, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст.ст. 1268-1270, 1273 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення позивача до суду та розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Аналогічно ці питання регулюються нормами ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 49, 51).

Особа розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред'явлення вимог (право на позов), так і право на пред'явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов'язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред'явленим до нього позовом; обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 10, 11, 57-60 і ст.ст. 12, 13, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 4 і ст. 5 відповідних редакцій ЦПК України).

Зі смертю ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_9 припинилася її цивільна право- і дієздатність (ст.ст. 24-26, 30 ЦК України). Наведені вище обставини та положення закону щодо цивільної правоздатності фізичної особи виключали можливість визнання за особою, яка померла і цивільна правоздатність якої припинилася, права власності на майно чи на частку в ньому, до чого, власне, зводилися вимоги позову. Позивач сформулював вимоги у недопустимий спосіб, для задоволення таких вимог правових підстав не було і суд першої інстанції правильно в цьому відмовив, належно обґрунтувавши свої висновки. Вищевикладене було достатнім для відмови в позові та є достатнім для залишення без задоволення апеляції позивача. Ці висновки суду апеляцією не спростовуються по суті.

Проте, з огляду на характер спору та обставини, що змінилися після ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційний суд постає перед необхідністю зауважити також наступне.

Кінцевою метою позову, в якому хоча і ставилося питання про визнання прав на майно кожного з батьків позивача, однак, фактично йшлося про визначення спадкової маси для спадкування за ОСОБА_8, була реалізація ОСОБА_2 як спадкоємцем за ОСОБА_8 свого права на спадкування. Тобто, має місце спадковий спір по суті, в якому вирішується питання про цивільні права і обов'язки спадкоємців і відповідачами в якому за позовом одного зі спадкоємців є інші спадкоємці, насамперед ті, які прийняли спадщину.

Матеріали справи, наявні на час розгляду справи судом першої інстанції, дають підстави вважати і протилежного не встановлено, що спадщину за ОСОБА_8 в усякому разі прийняли чоловік ОСОБА_7 і син ОСОБА_4, даних про їх відмову від спадщини немає. Факт прийняття ними спадщини позивач ОСОБА_2, який, як слід розуміти із його позиції та з матеріалів справи, прийняв спадщину в такий самий спосіб, визнав, але позов пред'явив лише до ОСОБА_7 Спадкоємець ОСОБА_4 не був відповідачем у справі на стадії її розгляду судом першої інстанції, позивач до нього вимог не пред'являв, тож апріорі пред'явив позов у спадковому спорі не до всіх належних відповідачів - спадкоємців, які прийняли спадщину. За характером спору, предметом позову та за обставинами справи в сукупності ОСОБА_4 мав бути відповідачем у справі, що безпосереднього стосується його цивільних прав і обов'язків, а не третьою особою, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Далі. Після ухвалення рішення судом першої інстанції помер ІНФОРМАЦІЯ_10 відповідач ОСОБА_7. Згідно з інформацією, отриманою апеляційним судом від Першої Ужгородської державної нотаріальної контори (вих. № 1052/01-16 від 13.11.2017) і від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В. (вих. № 216/01-16 від 27.11.2017) (а.с. 232, 234 т. 1), цим приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 1/2017, спадщину за ОСОБА_7 прийняли ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, мешканка АДРЕСА_2. При цьому, за повідомленням нотаріуса спадкоємці пред'явили заповіт ОСОБА_7, посвідчений цим же приватним нотаріусом 22.09.2016 за реєстровим НОМЕР_4, відповідно до якого спадкодавець заповів усе своє майно таким чином: ОСОБА_4 - 5/12 часток, ОСОБА_3 - 5/12 часток, ОСОБА_5 2/12 частки.

Апеляційним судом ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на виконання вимог ст. 55 ч. 1 ЦПК України залучені до участі в справі в якості правонаступників ОСОБА_7 Однак, зважаючи на специфіку справи в ній виникла наступна процесуальна ситуація.

Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції.

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 брали участь у справі на стадії її розгляду судом першої інстанції як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача при тому, що принаймні ОСОБА_4 мав бути вже на цій стадії відповідачем у разі пред'явлення позивачем вимог у належний спосіб. Комплекс процесуальних прав і обов'язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову та на врегулювання спору в суді. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 прийняли спадщину за ОСОБА_7, спір спадкоємця за ОСОБА_8 позивача ОСОБА_2 щодо спадкової маси безпосереднього стосується і їхніх цивільних прав і обов'язків.

Утім, з огляду на порядок провадження в цивільних справах, на стадії судового розгляду, можливість реалізувати цивільні і процесуальні права, заявити відповідні клопотання, укласти мирову угоду, пред'явити зустрічний позов, визнати позов, тобто, брати повноцінну участь у змагальному процесі у розгляді справи судом, на який покладається розгляд справи, ці особи мають лише і саме в такому процесі в суді першої, а не апеляційної інстанції. За конкретних обставин, що склалися в справі, участь відповідних спадкоємців у якості відповідачів у справі вже лиш на стадії апеляційного її розгляду за умови, коли вони не були такими на стадії розгляду справи судом першої інстанції і брали в ній участь у неналежному процесуальному статусі, по суті нівелювало б правові зміст і призначення апеляційної перевірки судового рішення як стадії цивільного процесу та всупереч закону фактично позбавляло б такого відповідача (відповідачів) реального права на апеляційне оскарження рішення суду.

Насамкінець, слід констатувати, що зі смертю відповідача ОСОБА_7 та з появою його спадкоємців, розподілом спадщини, визначеним спадкодавцем, істотно змінилися умови спадкування спірного майна і виникли нові можливості для врегулювання спору за згодою всіх спадкоємців. На переконання колегії суддів, таку можливість наразі не можна вважати втраченою. Водночас, у разі недосягнення згоди спадкоємці не позбавлені права і можливості вирішувати спір судовим порядком з урахуванням реальних обставин спадкування.

Виходячи з наведеного, для задоволення позову суд передбачених законом підстав не мав, чого доводи апеляції не спростовують. Міркування щодо обставин набуття спадкової маси, посилання на норми законодавства тощо не усувають недопустимості формулювання предмету позову, який не міг бути задоволений, на стадії апеляційного провадження ці недоліки не можуть бути виправлені чи усунуті. Обставини, що виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції, безвідносно до інших встановлених обставин, що унеможливлюють задоволення позову, теж істотно впливають на характер спору та умови його вирішення.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а правильне по суті, законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 серпня 2018 року.

Судді