АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1692/18 Справа № 175/2221/17 Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А.М. Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря - Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: відділ опіки та піклування Дніпровської державної адміністрації Дніпропетровської області, Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу, 04 листопада 2015 року він уклав з відповідачем договір про участь у вихованні та утриманні дитини.

Згідно з підписаним договором, сторони уклали угоду щодо визначення місця проживання дитини та способу участі батька у вихованні дитини. Сторони визначили, що місцем проживання ОСОБА_4 є місце проживання його матері, а саме: АДРЕСА_1, або інше зареєстроване місце проживання матері. Оскільки відповідач систематично порушувала свої обов'язки, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання факту порушення умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії.

01 червня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області виніс рішення по справі № 175/1144/16 (провадження № 175/477/16), яким визнав факт порушення ОСОБА_2 умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, та заборонив ОСОБА_2 порушувати умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, щодо режиму побачення дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання, порушувати умови щодо спілкування батька з дитиною за допомогою мобільного зв'язку щодо виховання дитини з повагою до батька.

Не дивлячись на укладену угоду, та винесене рішення суду, відповідач не припинила порушувати умови договору, а з 31 липня 2016 року взагалі перестала надавати позивачу дитину для побачень. Уникає телефонних розмов, не відчиняє двері, на листи та повідомлення не реагує, на звернення поліції, виконавчої служби органу опіки не реагує.

Як зазначає позивач в позовній заяві відповідач своїми діями штучно створює умови для втрати зв'язків дитини з батьком, перешкоджаючи їх вільному спілкуванню, порушуючи умови договору та норми закону, умисно не виконує рішення суду.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2017 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

З рішенням суду не погодилася відповідачка ОСОБА_2, яка подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 /а.с. 181-184/.

Як на підставу скасування оскаржуваного рішення скаржник посилалсь на те, що відповідачем введено в оману суд щодо фактичних відносин, які склалися між сторонами, не досліджено належним чином дійсне ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особисту прихильність до кожного із них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач скористався своїм правом на подачу відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу в якому вказує на те, що позивачка порушує умови договору про участь батька у вихованні та утриманні дитини, порушує права та інтереси дитини, заперечуючи проти зустрічі батька з сином, а крім того не виконує рішення суду , що порушує його законні права, як батька /а.с. 173-179/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачка знаходились у зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2013 року, якій було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у 2014 році.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

04 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини.

Згідно умов цього договору було визначено місце проживання дитини та спосіб участі батька у вихованні дитини, а саме: сторони визначили, що місцем проживання ОСОБА_4 є місце проживання його матері, за адресою АДРЕСА_1, або інше зареєстроване місце проживання матері.

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання неповнолітнього сина разом з батьком, районний суд послався на те, що відповідач систематично порушувала свої обов'язки за договором, що підтверджено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року, яким було визнано факт порушення ОСОБА_2 умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утриманні дитини, та заборонено ОСОБА_2 порушувати умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, щодо режиму побачення дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання, порушувати умови щодо спілкування батька з дитиною за допомогою мобільного зв'язку щодо виховання дитини з повагою до батька.

Наявність такого рішення і стало підставою для вирішення справи на користь позивача.

Але колегія суддів повністю погодитись з таким висновком суду не може.

Так, відповідно до вимог ч.8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час ухвалення заочного рішення, не було встановлено жодної суттєвої або виняткової обставини, саме у розумінні ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання сина ОСОБА_4 з матір'ю.

Згідно висновку органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, мати та дитина проживають разом за адресою АДРЕСА_1, малолітня дитина має всі необхідні умови для виховання тп розвитку, а саме іграшки, книжки, сезонний одяг та взуття, предмети для дозвілля та активного відпочинку, взаємовідносини матері та сина добрі, поважні, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, а тому комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з матір'ю ОСОБА_2.

Що стосується посилання позивача у позові, на наявність рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року, яким було визнано факт порушення ОСОБА_2 умов п.п. 2, 6, 13, 15, 17, 22 договору про участь у вихованні та утриманні дитини, та заборонено ОСОБА_2 порушувати умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 04 листопада 2015 року, щодо режиму побачення дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 не менше ніж будь-які три доби на тиждень за місцем свого проживання, порушувати умови щодо спілкування батька з дитиною за допомогою мобільного зв'язку щодо виховання дитини з повагою до батька, то встановлені за цим рішенням обставини можуть бути підставою тільки для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що прямо передбачено ч.5 ст.169 СК України, відповідно до вимог якої особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, та не може бути підставою, саме для визначення місця проживання дитини з батьком.

Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_3.

Враховуючи наведене, в силу ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування заочного рішеня суду від 15 вересня 2017 року з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви залишається за ОСОБА_3 та з нього на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 704 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2017 року - скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко