АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/10253/16-ц

провадження № 22-ц/796/6559/2018

13 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Дуці В.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Апарат Верховної Ради України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України, третя особа: народний депутат України ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року у складі судді Шум Л.М.,

встановив:

20 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 23.11.2016 р. просила визнати незаконним Розпорядження № 2030-к від 15.06.2016 року про її звільнення з посади помічника-консультанта народного депутата України, поновити її на посаді помічника-консультанта народного депутата України та стягнути з Апарату Верховної Ради України на ї користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно Розпорядження №818-к від 22.04.2016 року вона була зарахована на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_5 на час його депутатських повноважень.

02.06.2016 року її було переведено на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

14.06.2016 року, за поданням народного депутата ОСОБА_3, її було звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4.5 Положення про помічника - консультанта народного депутата України, Розпорядження №2030-к від 15 червня 2016 року.

Своє звільнення з посади помічника-консультанта народного депутата України вважала незаконним, оскільки подання про звільнення від 14.06.2016 р. було підписано не народним депутатом України ОСОБА_3, а іншою особою.

Оскільки відповідно до статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України помічник-консультант народного депутата України може бути звільнений лише за письмовим поданням народного депутата України Керівнику Апарату Верховної Ради України, а дане подання підписано іншою невідомою особою, звільнення на підставі такого подання є грубим порушенням норм чинного законодавства України.

Також зазначила, що їй не було надано наказ про звільнення, запис до трудової книжки про причини звільнення проведено не у відповідності із нормами КЗпП України.

Оскільки копія наказу про звільнення їй не надавалась, а трудову книжку видано лише 20.06.2016 р., вважає, що позовну заяву подано в межах строків, передбачених чинним законодавством України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на незаконність рішення суду першої інстанції, яка полягає в невирішені судом заявленого відповідно до норм чинного процесуального законодавства клопотання про призначення експертизи, що призвело до порушення ст.103, 197, 200 ЦПК України, принципів змагальності сторін, верховенства права, неповного встановлення обставин, які мають значення для справи.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про дотримання відповідачем процедури звільнення, з огляду на видачу трудової книжки лише 21.06.2016 р., а не в день звільнення, а також нарахування та виплату заробітної плати по день звільнення - 14.06.2016 р., а не по дату видачі трудової книжки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Апарату Верховної Ради України ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зазначила, що безпосереднім роботодавцем помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно обирає собі помічників-консультантів, визначає їх кількість, посадові обов'язки, напрямки діяльності , особисто встановлює заробітну плату у межах фонду, веде та підписує табель обліку робочого часу своїх помічників консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії тощо. Апарат Верховної Ради України здійснює лише документальне обслуговування таких трудових правовідносин.

Трудова книжка позивачу була видана 21.06.2016 р.,тобто на її першу вимогу.

Доказів на підтвердження незаконності оспорюваного Розпорядження позивач суду не надала. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи було заявлено з порушенням норм процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на викладені у ній обставини.

Представник Апарату Верховної Ради України - ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Представник третьої особи - народного депутата України ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Пояснив, що подання від 14.06.2016 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника-консультанта було підписано народним депутатом України ОСОБА_3, в цей же день позивачу було повідомлено особисто про її звільнення з 14.06.2016 р.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?у ;Про судоустрій і статус суддів&q?14; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до Розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради №1912-к від 06 червня 2016 року ОСОБА_2 переведено з 02 червня 2016 року за її згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», увільнивши від виконання обов'язків помічника консультанта народного депутата України ОСОБА_5 Підстава: подання народного депутата України ОСОБА_3 та заява ОСОБА_2 (а.с.34 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №379/95-ВР від 13 жовтня 1995 року, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, помічник-консультант народного депутата України може бути звільнений: 1) за письмовим поданням народного депутата України Керівнику Апарату Верховної Ради України, керівнику виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівнику державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Судом встановлено, що народний депутат України ОСОБА_3 звернувся до виконуючого обов'язки Керівника Апарату Верховної Ради України ОСОБА_8 з поданням №295/01-302 від 14 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади свого помічника - консультанта відповідно до п.1 ч.1 ст.4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України з 14 червня 2016 року (а.с.91).

Відповідно до Розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради №2030-к від 15 червня 2016 року позивача звільнено з займаної посади з 14 червня 2016 року, за п.1 ч.1 ст.4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №379/95-ВР від 13 жовтня 1995 року. Підстава: подання народного депутата України ОСОБА_3 (а.с.89-90 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Позивач не довела, що підставою її звільнення з роботи було подання не народного депутата України ОСОБА_3, помічником-консультантом якого вона була, а іншої невідомою особою.

Представник народного депутата України ОСОБА_3 проти вказаної обставини заперечував.

Про звільнення позивача з роботи з 14 червня 2016 року свідчить також підпис народного депутата України ОСОБА_3 у табелі обліку робочого часу за червень 2016 року, який ніким не оспорюється (а.с.218 т.1).

Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення позивача можливості заявити в суді першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису третьої особи ОСОБА_3 на поданні від 14 червня 2016 р. є необґрунтованими.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України в редакції, що діяла на момент звернення до суду з даним позовом, позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Позовна заява не містить зазначення, що обставини, які підлягають встановленню, будуть доводитись висновком експертизи, про призначення якої буде заявлено відповідне клопотання.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.131 ЦПК України 2004 р., сторони зобов'язані подати докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першої цієї статті, не приймаються, якщо сторона доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Починаючи з липня 2016 року і до 02 квітня 2018 року представник позивача не порушувала перед судом питання про призначення у справі експертизи.

Судом встановлено що 08 лютого 2018 року Святошинським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про проведення підготовчого засідання.

Відповідно до п. 10 ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.209 т.1), судом оголошено перерву у підготовчому засіданні, а клопотання про призначення експертизи визнано таким, що заявлено передчасно (а.с.210-211 т.1).

Разом з тим, у підготовчому засіданні 06.06.2018 р. представник позивача повідомила про відсутність будь-яких клопотань (а.с.239-240 т.1).

Відповідно до ч.2 ст.222 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

З огляду на викладене, залишення без розгляду клопотання про призначення експертизи, яке було заявлено в судовому засіданні, не суперечить вимогам цивільно-процесуального законодавства України.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виняткових випадків, які б давали суду апеляційної інстанції можливість приймати нові докази, встановлено не було.

Невидача копії розпорядження про звільнення в день звільнення працівника сама по собі не може бути підставою для поновлення працівника на роботі чи стягнення середнього заробітку.

Доводи позивача про те, що запис до трудової книжки про підставу звільнення проведено не у відповідності із нормами КЗпП України, є необґрунтованими. Остання не зазначала, який запис про причини звільнення повинен бути вчинений відповідачем. Позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення в трудовій книжці по справі заявлено не було.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, днем звільнення для позивача було 14 червня 2016 року. Трудову книжку остання отримала 21.06.2016 р. (а.с.223 т.1).

За таких підстав посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 отримала трудову книжку без порушення строків на протязі п'яти календарних днів є помилковим.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що питання дотримання строків видачі трудової книжки не є обставиною, що впливає на законність звільнення позивача з роботи, позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки по справі заявлено не було, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення підлягає виключенню посилання на те, що ОСОБА_2 отримала трудову книжку без порушення строків на її видачу.

На підставі вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з мотивувальної частини рішення відповідного посилання, в іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що ОСОБА_2 отримала трудову книжку без порушення строків на її видачу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: