Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 453/1240/13

провадження № 61-20741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - спільне підприємство «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі товариства з обмеженою відповідальністю,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року у складі судді Брони А. Л. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року спільне підприємство «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ»), про визнання недійсним та скасування витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (далі - ТОВ «Сюрприз») про визнання права власності за ОСОБА_1 визнано право власності на належне товариству на праві приватної власності нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1. На підставі цього судового рішення КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ» 14 жовтня 2010 року зареєструвало за ОСОБА_1 право власності на приміщення деревообробного цеху та навіс. У подальшому рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності. Проте реєстраційний запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на майно позивача залишається чинним.

На підставі викладеного СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ просило визнати недійсним та скасувати витяг від 14 липня 2010 року № 26709036 про реєстрацію права власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1, який був виданий ОСОБА_1; визнати за СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ право власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року позов задоволено. Визнано недійсною та скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1, реєстраційний номер 30955928, номер запису 120 в книзі № 1. Визнано за СП «Львів-Торонто-Договір» у формі ТОВ право власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, які свідчать про незаконне набуття відповідачем права власності на спірні приміщення, тому реєстрацію права власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 слід визнати недійсною та скасувати, а також визнати за позивачем право власності на вказане нерухоме майно.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив, чи дійсно право власності позивача оспорюється або не визнається відповідачем, чи відповідний засіб захисту обрав позивач, чи є ОСОБА_1 належним відповідачем, чи видно з обставин справи, що інтерес позивача полягає у внесенні відомостей про власника до електронного реєстру прав на нерухоме майно, а не у визнанні за ним права власності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач як власник правомірно пред'явив позов до суду про визнання права власності на нерухоме майно відповідно до статті 392 ЦК України. СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ не може провести реєстрацію в електронному державному реєстрі права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючих документів та рішення апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року у справі №1323/1668/10, оскільки у даному реєстрі реєстрацію проведено за ОСОБА_1 на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року, що підтверджується відповідним рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 10 липня 2015 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач неправильно обрав спосіб захисту свого цивільного права, оскільки його порушене право не може бути задоволене на підставі норми статті 392 ЦК України. Законодавством України передбачено порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, тому позивач зобов'язаний був подати державному реєстратору всі необхідні документи, а не звертатися до суду з цим позовом з метою оформлення права власності на підставі рішення суду. Суд не може замінити функції державного реєстратора, а відповідач не вважає себе належним відповідачем у цьому спорі, тому вказані позовні вимоги до неї пред'явлені безпідставно.

У лютому 2017 року СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними та справедливими. Відповідач оскаржує право власності позивача на спірне майно, тому позивач правомірно пред'явив позов саме до неї.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 24 квітня 2007 року № 134 для впорядкування відносин власності вирішено оформити право власності СП «Львів-Торонто- Договір» у формі ТОВ на об'єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 та доручено уповноваженому органу провести державну реєстрацію права власності.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сюрприз» про визнання права власності за ОСОБА_1 визнано право власності на спірне нерухоме майно.

14 жовтня 2010 року згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року право власності ОСОБА_1 на спірне майно було зареєстровано КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ»у книзі № 1 під номером запису 120.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Отже, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника.

Крім того, звертаючись до суду, СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ вказувало, що воно є власником спірного нерухомого майна.

Судові рішення ухвалюються іменем України, і вони є обов'язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції України).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року встановлено, що вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірне майно є безпідставними, у зв'язку з чим рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року скасовано.

Таким чином, правовстановлюючий документ - рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2010 року, на підставі якого КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ» було проведено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1, визнано незаконним, що є належною правовою підставою для внесення відповідних змін до державного реєстру прав на нерухоме майно.

Разом з тим у матеріалах справи немає доказів, що позивач є власником нерухомого майна - приміщення деревообробного цеху та навісу на АДРЕСА_1.

Так, у матеріалах справи є рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 24 квітня 2007 року, яким вирішено надати дозвіл на оформлення права власності та видати свідоцтво про право власності на спірне майно позивачу. Доручено КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ» у разі оформлення права власності провести реєстрацію права власності на деревообробний цех і навіс на АДРЕСА_1 за СП «Львів-Торонто-Договір».

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Проте у матеріалах справи немає свідоцтва про право власності на вказане майно, виданого на ім'я позивача. Доказів оформлення у визначеному законом порядку права власності на спірне майно за позивачем до матеріалів справи також не надано.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року також не встановлено, що позивач є власником нерухомого майна на АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Задовольняючи позов, суди не звернули уваги, що матеріали справи не містять доказів, що позивач є власником спірного майна, тому немає законних підстав для визнання за ним права власності в обраний ним спосіб захисту.

Враховуючи встановлені обставини справи та норми права, немає підстав для задоволення позовних вимог про визнання за СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ права власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1.

СП «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі ТОВ не позбавлене можливості захистити своє право на спірне майно, у разі якщо вважає його порушеним, в інший передбачений законом спосіб.

Разом з тим позовні вимоги про визнання недійсним та скасування витягу від 14 липня 2010 року № 26709036 про реєстрацію права власності на нерухоме майно - приміщення деревообробного цеху та навіс на АДРЕСА_1, є похідними від вимог про визнання права власності на вищевказане майно, тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має забезпечувати захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, то судові рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено, тому судові витрати за подання позову покладаються на позивача. Враховуючи задоволення вимог касаційної скарги, на позивача покладається також судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 412,92 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року й ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову спільного підприємства «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1, третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним та скасування витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з спільного підприємства «Львів-Торонто-Договір» ЛТД у формі товариства з обмеженою відповідальністю в дохід держави судовий збір у розмірі 412 гривні 92 копійки за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська