Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/986/16Головуючий у 1-й інстанції Воробйов А.В.
Пр. № 22-ц/778/1428/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с. 36-38) та в якому просила:

- розірвати шлюб між нею та відповідачем,

- визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 09.09.2003 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2, який було зареєстровано відділом ЗАГС адміністрації м. Чебоксари Чувашської Республіки, актовий запис № 2284. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюбні відносини з відповідачем припинені з серпня 2014 року через непорозуміння, що виникали в їх родині, з метою збереження здоров'я дитини та власного здоров'я, вона на сьомому місяці вагітності вимушена була виїхати до країни свого громадянства до батьків в Україну. Відповідач залишився проживати в Російській Федерації. Після народження доньки відповідач тричі приїздив в Україну, але вихованням дочки і її забезпеченням не займається, її життям не цікавиться, коштів на її утримання та утримання дочки не надає, спільне життя з відповідачем не склалося, спільне господарство не ведуть.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року (а.с. 84-85) позовні вимоги ОСОБА_4 у цій справі задоволено у повному обсязі.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 09 вересня 2013 року відділом ЗАГС адміністрації м. Чебоксари Чувашської Республіки, актовий запис № 2284.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 95-111) просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, тому його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою відповідача було відкрито (а.с. 138), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 141) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом працює фактично 20 суддів, з яких 13 суддів у складів судової палати у цивільних справах).

У судовому засіданні 17 травня 2018 року було розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, за клопотанням представника відповідача сторонам у цій справі, як подружжю, наданий строк для примирення - 2 (два) місяці, провадження у цій справі на цей період зупинено (ухвала а.с. 179).

У період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с. 188).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 201) апеляційне провадження у цій справі поновлено, справу призначено до розгляду.

Позивач подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 203-207).

У судове засідання 16 серпня 2018 року належним чином повідомлений через свого представника ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки відповідача ОСОБА_2 у дане судове засідання і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника - адвоката ОСОБА_3 (а.с.89), позивача ОСОБА_4 та представника третьої особи - органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району за довіреністю (а.с. 215) Панченка І.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що примирення із позивачем, як подружжя, не відбулося, відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини із матір'ю, але просить скасувати рішення суду у цій справі у повному обсязі, він хоче спілкуватись із дитиною, приймати участь у вихованні дитини, просила апеляційний суд постановити окрему ухвалу згідно її заяви (а.с. 211-214),

-позивача ОСОБА_4, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що примирення із відповідачем, як подружжя, не відбулося та неможливе, вона підтримує все, що було зазначено нею у позовній заяві у цій справі, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення;

-представника органу опіки та піклування, який підтримав висновок органу опіки та піклування у цій справі та при вирішенні цієї справи просив апеляційний суд врахувати інтереси дитини,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 104, 105, 110, 112, 113, 160, 161 СК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі 02 грудня 2016 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ч.2 ст. 104 СК України).

Ч. 1 ст. 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Ст. 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно із ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Ч. 3 ст.115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 09.09.2013 року позивач перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було зареєстровано відділом ЗАГС адміністрації м. Чебоксари Чувашської Республіки, актовий запис №2284 (свідоцтво про укладення шлюбу, копія а.с. 11).

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія а.с. 12).

Позивач та відповідач не проживають разом, не підтримують шлюбних стосунків з серпня 2014 року, спільного господарства не ведуть, сім'я розпалась.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача у цій справі про розірвання шлюбу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово „сімейний " засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз " підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач у цій справі скористалась даним правом та звернулась до суду першої інстанції з даним позовом, наполягала на розірванні шлюбу.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно вважав, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача зокрема, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню у цій справі.

Також на підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27.02.1991 року, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із ст.33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні.

На підставі ч.4 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 Сімейного кодексу України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні спору щодо місця проживання дитини правильно врахував, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

За вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із висновком від 22.11.2016 року (а.с. 80) про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, наданого органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_4

В суді першої інстанції не встановлено будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

При вищевикладених обставинах, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишиться дитина, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи інтереси малолітньої та інші конкретні обставини цієї справи, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі за можливе визначити місце проживання дитини разом з матір'ю.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_2, викладену в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він і його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній1 з 15.12.2017 року).

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі, у тому числі щодо наявності інших підстав для розірвання шлюбу сторін, як подружжя, або відсутності останніх взагалі.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, (аналог ст. 82 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року), у цій справі відсутні.

На виконання вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд, зберігаючи об'єктивність і упередженість, сприяв у цій справі врегулюванню спору шляхом угоди між сторонами.

Так, апеляційний суд на виконання вимог ст. 111 СК України надавав сторонам у цій справі строк на примирення подружжя - 2 (два) місяці.

Проте, встановлено, що примирення подружжя у цій справі не відбулося, що підтвердили у судовому засіданні в апеляційному суді обидві сторони.

Збереження шлюбу суперечить зокрема інтересам позивача у цій справі.

Надання матеріальної допомоги відповідачем позивачеві на утримання дитини та наявність спору між сторонами або перешкод щодо спілкування відповідача із дитиною та участі у вихованні дитини, якщо останні дійсно мають місце, не могло бути підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позову позивача про розірвання шлюбу позивача із відповідачем та визначення місця проживання дитини із матір'ю у цій справі.

Визначення місця проживання дитини із матір'ю відповідає інтересам малолітньої дитини - дівчинки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та не порушує прав відповідача ОСОБА_2 у цій справі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної скарги переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановлення апеляційним судом будь-якої окремої ухвали у цій справі на адресу будь-кого не було доводом апеляційної скарги відповідача у цій справі.

Крім того, постановлення окремої ухвали за результатами розгляду справи є правом, а не обов'язком суду в силу вимог ст. 262 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Встановлено, що вимога про постановлення апеляційним судом окремої ухвали на адресу органу опіки та піклування у цій справі була викладена в окремій заяві, поданій представником відповідача апеляційному суду у подальшому (а.с.211-214) з порушенням строку, передбаченого ст. 364 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та стосується питань спілкування відповідача із дитиною та участі відповідача у вихованні дитини, які не є предметом розгляду цієї справи, а тому є безпідставною у цій справі в силу вищевикладених обставин.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Будь-які описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги відповідача.

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Не можна вважати доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, для перегляду апеляційним судом у цій справі законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2016 року, надані сторонами апеляційному суду, які датовані більш пізнішими датами (а.с. довідка органу РАЦС від 22.03.2018 року а.с. 155, довідка садочку від 02.05.2018 року а.с. 159, довідка КЗ «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 10» від 10.05.2018 року а.с. 160, довідка ОСББ від 03.05.2018 року а.с. 161, висновок спеціаліста від 05.2018 року а.с. 162-164, повідомлення про прийняття працівника на роботу від 02.05.2018 року а.с. 171-172, трудовий договір від 02.05.2018 року а.с. 173, акт обстеження житлових умов відповідача від 29.03.2018 року а.с. 194-195, медичний висновок відносно відповідача від 27.12.2017 року а.с. 196-197).

Разом із тим, доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі, є докази відповідача (характеристика відповідача від 08.09.2016 року а.с. 191, свідоцтво про прийняття на облік платників податків відповідача від 10.01.2003 року а.с. 198, заява відповідача органу опіки та піклування від 04.10.2016 року а.с. 212), проте, останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі вигляді судового збору (а.с.94), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п.п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 17.08.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.