Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/11869/14-ц

провадження № 61-1150св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Технології експлуатація сервіс транспорту», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада

2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Технології експлуатація сервіс транспорту» (далі - ТОВ «ВФ «ТЕСТ») про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 20/2008, відповідно до умов якого надано кредит у розмірі 200 000,00 грн із зобов'язанням щомісячно погашати кредит та сплачувати нараховані відсотки, неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між ЗАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «ВФ «ТЕСТ» укладений договір поруки № 04/2008.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про відступлення прав вимоги.

Внаслідок укладення зазначеного договору відбулася заміна кредитора, а саме товариство набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 21 лютого 2008 року № 20/2008, позичальником за яким є ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість станом на 19 січня 2015 року у розмірі 204 295,20 грн, із яких: заборгованість за відсотками - 140 490,11 грн, заборгованість за пенею - 63 805,09 грн.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Промінвестбанк», третя особа - ТОВ «ВФ «ТЕСТ», про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним із моменту його укладення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що оскільки договір відступлення прав вимоги, укладений після винесеного 10 грудня 2009 року рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-3773/2009 про стягнення з неї на користь ПАТ «Промінвестбанк» суми заборгованості за кредитним договором № 20/2008, банк не мав права відступити право стягнення грошових коштів на підставі рішення суду. Крім того, ПАТ «Промінвестбанк» на момент підписання договору відступлення прав вимоги вже використало своє право вимоги за кредитним договором, а відступлення права вимоги на стадії виконавчого провадження шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачено. На її думку, оспорюваний договір не містить чіткого визначення предмета договору та у ньому відсутня інформація щодо передачі права вимоги за кредитним договором щодо неї; договір відступлення не містить ціни договору, що є істотною умовою договору. Також у сторін цього договору відсутні повноваження на його укладення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що при укладенні оспорюваного договору про відступлення прав вимоги сторони у справі, не замінюючи кредитора, змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, що чинним законодавством не передбачено. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що правочин щодо уступки права вимоги не вчинено, а тому неукладений правочин не може бути визнаний недійсним.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ТОВ «ВФ «ТЕСТ» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 63 805,09 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду

м. Києва від 24 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва

від 10 березня 2016 року у частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ТОВ «ВФ «ТЕСТ» про стягнення заборгованості скасовано, провадження у цій частині позовних вимог закрито. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 березня

2016 року у частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Останнім рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року в частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 20/2008, яка станом на 19 січня 2015 року складає 204 295,20 грн, із яких: заборгованість за відсотками - 140 490,11 грн; заборгованість за пенею - 63 805,09 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2009 року повністю не виконано, тому вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо стягнення з боржника відсотків за користування кредитом та пені за прострочення їх сплати в межах строку позовної давності підлягають стягненню, відповідно до розрахунку позивача, до дня фактичного повернення боргу.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент відступлення права вимоги існувало заочне рішення суду, яким з ОСОБА_3 достроково стягнуто заборгованість за кредитом та відкрито виконавче провадження, тому позивач зобов'язаний звернутися із заявою до суду про заміну сторони у виконавчому провадженні щодо виконання зазначеного судового рішення. Крім того, сума боргу зменшилася за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, а отже, суттєво впливає на дійсний розмір відсотків та пені, які нараховуються на тіло кредиту.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У квітні 2018 року від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, у якому заявник просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновку суду апеляційної інстанції, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 21 лютого 2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 20/2008, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн зі сплатою 17 % річних строком до 20 лютого 2013 року для придбання автобуса «Богдан А-069».

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого

2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «ВФ «ТЕСТ» укладений договір поруки

№ 04/2008.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2009 року позовні вимоги ПАТ «Промінвестбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ТОВ «ВФ «ТЕСТ» на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 191 718,12 грн.

19 березня 2010 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києва (далі - ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві) Коваленко П. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 18145652 на підставі виконавчого листа

від 18 лютого 2010 року № 2-3773/09, виданого Деснянським районним судом

м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу у розмірі 194 090,12 грн.

26 серпня 2011 року головним державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ

у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП

№ 18145652 у зв'язку з частковою сплатою ОСОБА_3 суми боргу у розмірі

22 194,00 грн.

14 вересня 2011 року державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 28654922 на підставі виконавчого листа від 18 лютого 2010 року № 2-3773/09, виданого Деснянським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ТОВ «ВФ «ТЕСТ» на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу у розмірі 194 090,12 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 24 вересня 2014 року закінчено виконавче провадження ВП № 28654922 у зв'язку з реалізацією заставного майна - автомобіля марки «Богдан А-069» у розмірі 31 559,28 грн.

12 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого внаслідок передачі кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набував усіх прав первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальника належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставне майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами забезпечення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторони при укладенні договору про відступлення прав вимоги, не замінюючи кредитора, змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, що не передбачено чинним законодавством.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що наявність судового рішення про дострокове стягнення боргу за кредитним договором, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а отже, позивач має право на отримання процентів та пені за користування грошовими коштами до моменту повернення заборгованості. При цьому суд апеляційної інстанції посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

Однак із вказаними висновками судів як першої, так і апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК Українивстановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення заборгованості чи про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц висловлено правий висновок про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився, тому пред'явлені до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий висновок узгоджується і з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якого після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи наведене, ПАТ «Промінвестбанк», звернувшись до суду із позовом, використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту за порушення умов договору, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та пені, відповідно до статті 1050 ЦК України, про що свідчить заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2009 року про стягнення заборгованості та постанова державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 24 вересня 2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 28654922 у зв'язку з реалізацією заставного майна - автомобіля марки «Богдан А-069», а тому ТОВ «Кредитні ініціативи» вже не може вимагати сплати відсотків та пені на підставі умов договору, оскільки його строк змінився достроковим стягненням.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги, що положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки первісний кредитор реалізував свої право на дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Таким чином, після задоволення вимог кредитора про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, вимоги кредитора про стягнення відсотків та пені на підставі умов договору є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Рішення апеляційного суду ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог первісного позову про стягнення заборгованості з підстав невідповідності договору факторингу вимогам чинного законодавства, також є хибним. При цьому суд звертає увагу також на те, що діє презумпція правомірності правочину, а отже, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалося, а тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 451,54 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року в частині вирішення первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користьОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 451,54 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик