Справа № 646/3902/18
№ провадження 2/646/1318/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.07.18 року м.Харків
Червонозаводський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого судді Єжова В.А.
за участі секретаря Маркової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі місцевого суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості в розмірі 390 000,00 грн, судові витрати по справі на відповідача.
В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, 21.12.2016 позивачем передано в борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, про що свідчить розписка від 21.12.2016, яку ОСОБА_2 власноруч написала йому у якості підтвердження факту отримання від нього вказаних грошових коштів.
Відповідно до розписки Відповідач зобов'язувалася повернути вказані грошові кошти до 21.03.2017.
Позивач зазначає, що на зазначеній вище розпизці Відповідача присутній напис Позивача про отримання розписки, які відповідно є офертою (пропозицією укласти договір) і відповідно на оферту - акцептом.
В зв'язку з вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
В судове засідання позивач не з'явився, надав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутністю.
Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву не надав.
За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлено, що 21.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США., з зобов'язанням повернути зазначену суму до 01.03.2018. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки від 21.12.2016 про отримання вказаної грошової суми та зобов'язання її повернути .
Вирішуючи питання щодо стягнення суми заборгованості за розпискою, суд виходить з наступного.
Відповідно до частин 1 та 2статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно до положеньст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 1ст. 612 ЦК Українипередбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності дост. 1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається з приписів ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч.1ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк, та в порядку, що встановлені договором.
З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так іумови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.
Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.
Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.
Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідність до ч. 6ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З оглянутої судом наданої позивачем розписки від 21.12.2016, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача кошти у розмірі 15 000 доларів США та зобов'язується повернути до 01.03.2018.
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений саме такий вид правочину як позика, оскільки у власність другій стороні були передані грошові кошти, та позивальник зобовязався їх повернути в обумовлений договором строк, що підтверджує розписка від 21.12.2016. Тобто, у спірних правовідносинах наявні основні обовязкові ознаки договору позики.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача за первісним позовом.
Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу порушила взяті на себе зобовязання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 01.03.2018. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 15 000,00 доларів США.
Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач не отримував від позивача вказаних у розписці коштів, чи інших доказів будь то застосування стороннього впливу чи примусу під час її написання відповідачем суду не було надано в обгрунтування своїх заперечень, а тому, суд при вирішенні порушеного у заяві питання виходить із фактичних обставин справи та наявних матеріалів, доказів.
З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими.
При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Згідно розяснень наданих у пункті 14Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першоїстатті 192 ЦКзаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Сума заборгованості відповідача за договором позики від 21.12.2016 становить 15 000,00 доларів США.
Станом на 17.07.2018 НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 26,20 грн. Таким чином заборгованість відповідачаперед позивачему розмірі 15 000,00 доларів США х 26,20 грн. станом на день ухвалення судового рішення дорівнює 393 000,00 грн.
Але, позивач в своєму позові просить стягнути суму боргу в розмірі 390 000, 00 грн.
Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми боргу за договорами позики.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно до квитанції від 21.06.2018 за подання позовної заяви позивачем ОСОБА_1 сплачено 3900 грн. судового збору.
У відповідність до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме судового збору у розмірі 3900 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 133, 137, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 525,526,625,1046-1050 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити .
Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 390 000 (триста дев'яносто тисяч) грн. 00 коп. за розпискою від 21.12.2016 року та судовий збір в сумі 3 900 (три тисячі дев'ятсот) грн. 00 коп.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка повинна бути подана до Червонозаводського районного суду м.Харкова, протягом 30-тиднів з дня проголошення рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцятиднів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцятиднів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПКУкраїни.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1, ІНН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_2.

Суддя: Єжов В.А.