Справа №2-1492/10 16.08.2018
Провадження №22-ц/784/1243/18
Справа № 2-1492/10 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/784/1243/18 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2018 року, постановлену суддею Старжинською О.Є. в м. Вознесенську за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк»), Очаківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі Очаківська ОДПІ), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі ТОВ «ФК «Позика»), Приватне підприємство «Рємус-Декор» (далі ПП «Рємус-Декор»), ОСОБА_4, Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (Вознесенський ВДВС), на дії державного виконавця щодо визначення вартості арештованого майна,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо визначення вартості арештованого майна, належного їй на праві власності, а саме магазину по вул. Шевченка, 17/1 у м. Вознесенську, зробленого субєктом оціночної діяльності спеціалістом ОСОБА_5, де просила визнати висновок субєкта оціночної діяльності спеціаліста ОСОБА_5 в частині визначення вартості належного їй магазину, такою, що не відповідає дійсності.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2018 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у звязку з тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В ухвалі суд дійшов висновку, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, посилаючись на висновок ОСОБА_6 Верховного Суду № 12-18гс18, суд першої інстанції дійшов висновку, що спори про визнання недійсним звіту про оцінку майна не можуть бути розглянуті у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, де просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, а також просила про зупинення передачі на реалізацію в рамках виконавчого провадження магазину по вул. Шевченка, 17/1 в м. Вознесенську Миколаївської області.

При цьому скаржник посилалася на те, що вказаний в оскарженій ухвалі місцевого суду висновок ОСОБА_6 Верховного Суду № 12-18гс18 не може бути застосований до спірних правовідносин з приводу оскарження нею оцінки нерухомого арештованого майна у зведеному виконавчому провадженні, в тому числі, з тієї підстави, що наведена справа розглядалася в порядку господарського судочинства, і її учасники є юридичні особи (стягувачі) та фізична особа-підприємець (боржник) як учасники господарських відносин з приводу стягнення боргу.

Заявниця вказувала, що у Вознесенському ВДВС перебуває зведене виконавче провадження (ВП 55846772) про стягнення з неї коштів на користь юридичних та фізичних осіб. Саме в рамках даного зведеного виконавчого провадження 18 травня 2017 року державним виконавцем було проведено опис та арешт належного їй нерухомого майна - магазину розташованого по вул. Шевченка, 17/1 у м. Вознесенську Миколаївської області.

Тому, за її думкою, скарга щодо визначення вартості арештованого майна провина розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки вона оскаржує дії заступника начальника Вознесенського ВДВС, діючого як державний виконавець, щодо виконання судового рішення, прийнятого, в тому числі, у порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 вказаної статті відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Приписи ст. 19 ЦПК України визначають категорію справ, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).

Відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_3, місцевий суд, посилаючись на висновок ОСОБА_6 Верховного Суду № 12-18гс18, зробив помилковий висновок про те, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства з огляду на таке.

В зазначеній постанові Верховний Суд розглядав господарську справу за матеріалами позову про визнання недійсним звіту про оцінку майна з огляду на положення Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-Ш «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (надалі Закон № 2658-III), який визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Системний аналіз норм цього Закону свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. У звязку з чим робить висновок саме у господарській справі, що переглядається касаційним судом, що спори з зазначеного питання не можуть бути розглянуті у порядку іншому (ніж господарське) судочинство. Цей висновок стосується тільки розгляду господарських справ у разі виникнення аналогічних питань з огляду на те, що процесуальні норми судів іншої юрисдикції щодо цього питання касаційним судом не аналізувалися.

Між тим, відповідно до розяснень п. 24 постанови № 6 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (надалі Постанова) суди мають врахувати, що субєкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеного за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Отже, на думку колегії суддів, постановлена районним судом ухвала не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства, а тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Між тим колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, не врахував та не перевірив дотримання заявником приписів ст.ст. 447-449 ЦПК України, які визначають право сторони виконавчого провадження звернутися до суду у відповідний строк, якщо рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушені їхні права чи свободи.

При цьому зі змісту розяснень п. 13 Постанови вбачається, що скарга має відповідати загальним вимогам щодо змісту позовної заяви, передбаченими положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені у ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення ст. 185 ЦПК України.

Проте скарга ОСОБА_3 не містить буть - яких вимог щодо рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Зміст скарги ОСОБА_3 та її вимоги зводяться до оспорювання висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо недостовірності чи необ'єктивності оцінки нерухомого майна, яке є власністю заявниці та підлягає примусовій реалізації державним виконавцем.

За такого, скарга подана без додержання всіх вимог, викладених у ст.ст. 447-449 ЦПК України та ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», надає можливість суду залишити таку скаргу без руху та надати заявнику строк для виправлення недоліків скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що скарга на дії державного виконавця у цій справі підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. Районний суд належним чином не визначив характеру спору, субєктивного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо належності спору до юрисдикції господарського суду.

Неправильне застосування норм процесуального права призвело до безпідставної відмови у відкритті провадження у справі, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявниці на гарантії захисту у суді своїх інтересів, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала - скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: О.В. Локтіонова

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 16 серпня 2018 року.