Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 441/531/16

провадження № 61-13573св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року у складі судді Вознюка С. М та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Коцюбри О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до заяви позичальника від 07 вересня 2005 року ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 5 028,39 грн, на умовах сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку по кредиту до 07 вересня 2007 року включно.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 16 січня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 89 697,12 грн, яка складається з: 4 716,10 грн заборгованості за кредитом; 32 200,23 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 52 780,79 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 89 697,12 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив, передбачений статтею 257 ЦПК України, строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за процентами у розмірі 9 451,07 грн та заборгованість по пені у розмірі 12 612,25 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Зазначив про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в межах позовної давності - загального строку за відсотками та річним строком позовної давності до пені.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, уточнивши вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що додані позивачем заява, розрахунок заборгованості, умови і правила надання банківських послуг, не можуть бути визнаними належними і допустимими доказами наявності кредитних правовідносин і заборгованості, на які вказує ПАТ КБ «ПриватБанк».

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що факт отримання відповідачем кредитних коштів та наявності заборгованості підтверджується судовим наказом виданим Личаківським районним судом м. Львова від 24 липня 2009 року, який набрав законної сили та є невиконаним.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви позичальника від 07 вересня 2005 року ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 5 028,39 грн, на умовах сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку за кредитом пд 07 вересня 2007 року включно.

Відповідач надала згоду на те, що підписана нею письмова заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між сторонами договір.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» банк зобов'язувався надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгівельно-сервісному підприємству, а позичальник, в свою чергу, доручив банку без додаткового узгодження здійснювати списання та перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на користь торгівельно-сервісного підприємства та банку на рахунки зазначені у заяві.

Як вбачається з акта прийому-передачі товару від 07 вересня 2005 року та рахунку фактури від 07 вересня 2005 року, відповідач придбала у ТзОВ «Крез-Капітал» такі товари: пральна машина Ardo AED 1000 XT, мікрохвильова піч Samsung MR 89 R-S, кухонний комбайн ZELMER 881.2 SL, сокодавка Moulinex ААV 6(б).

Пунктом 3.2 умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» на позичальника покладено обов'язок погасити заборгованість за кредитом у порядку та строки відповідно до заяви в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду й неустойку (штраф, пеню).

Відповідно до п. 4.2 умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру, зазначеного у заяві, тобто 2,09 % * 2.

Згідно з пунктом 5.1 умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» при порушенні позичальником будь-яких зобов'язань, передбачених цими Умовами, він зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Пунктом 5.3 умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більш як на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості.

Згідно з розрахунком позивача доданого до позовної заяви останній платіж у розмірі 1 000 грн здійснено 23 жовтня 2006 року.

Строк дії договору, як встановлено вище, до 07 вересня 2007 року включно.

У зв'язку з існуванням непогашеної заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом про стягнення з боржника несплаченої суми тіла кредиту та передбачених кредитним договором процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідач в листопаді 2005 року припинив здійснювати щомісячні платежі з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом звернення до суду із позовом про повернення кредитної заборгованості. Разом з тим, банк до суду звернувся лише 25 квітня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів.

Зокрема, місцевий суд не звернув уваги, що банк реалізував своє право на стягнення боргу у зв'язку з невиконанням умов договору, звернувшись до суду з заявою про видачу судового наказу.

Судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 24 липня 2009 року стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_5 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 21 722 грн.

Таким чином, правовідносини за договором між сторонами припинились, однак, враховуючи, що судовий наказ невиконаний боржником, право банку забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції також дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала умов кредитного договору, в результаті чого допустила виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з останньої, оскільки не врахував наявність судового наказу.

Так, судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 24 липня 2009 року з відповідача вже була стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту і заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Наявність судового наказу про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Однак, оскільки право позивача на стягнення основного боргу та нарахування процентів за кредитом припинилося у зв'язку із стягненням в повному обсязі боргу за судовим наказом у 2009 році, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення неустойки (в тому числі нарахованої на проценти).

Суди встановили фактичні обставини, з якими законодавець пов'язує вирішення спору - строк дії договору, порядок погашення кредиту за договором та строк внесення останнього платежу за ним, наявність судового наказу про стягнення заборгованості, оскільки зазначені обставини входять до предмета доказування у справі.

Отже, на підставі встановлених судами обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, можна дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального права, а саме статей 526, 599, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року про стягнення заборгованості скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що за подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплачено 661,44 грн судового збору.

Отже, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 661,44 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 661,44 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик