БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі судового засідання Агашаріфовій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» про визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати недійсним договір іпотеки №230811-І від 25 серпня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, укладений між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_4 Дніпро» та визнати недійсним застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме пункти 7.1 7.2 розділу 7 договору іпотеки № 230811-І від 25 серпня 2011 року, судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 25 серпня 2011 року від імені позивача, діючи на підставі довіреності між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_4 Дніпро» було укладено договір іпотеки №230811-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за яким нежиле приміщення, офіс, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область м.Дніпропетровськ, площа Червона, буд.3, приміщення 10, є головним майном до кредитного договору під іпотеку №230811-І від 25.08.2011 року. Позивач вважає, що даний договір є недійсний, оскільки як стверджує позивач, про існування даного договору вона не знала. Позивач зазначає, що вона жодним чином не уповноважувала ОСОБА_3 на укладення спірного договору іпотеки, а наявна у матеріалах справи нотаріуса довіреність не містить необхідного кола повноважень для здійснення (вчинення) ОСОБА_3 -відповідачем-1 оспорюваного нею правочину.

Представником відповідача-2 ПАТ «ОСОБА_4 Дніпро» надано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до письмових заперечень позовні вимоги не визнають, просять відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 25 серпня 2011 року від імені позивача, діючи на підставі довіреності між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_4 Дніпро» було укладено договір іпотеки №230811-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5Г за реєстровим № 1219. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «ДЕЛОС» за договором про надання споживчого кредиту №190811-КЛВ від 19.08.2011 року. Предметом іпотеки є належне ОСОБА_2, на праві приватної власності нерухоме майно - нежиле приміщення, офіс, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпропетровськ, площа Червона, буд.3, приміщення 10, загальною площею 138,6 кв.м.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 3Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості.

Якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання (ч.2 ст.7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

За приписами частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 ЦК України встановлено, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 4 ст.631 ЦК України встановлено, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки іпотечним договором жодна з вимог статті 203 ЦК України не порушено, він укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови та порядок виконання та дійсності договору іпотеки і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір не відшкодовувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 78, 79, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» про визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними відмовити в повному обсязі.

Сплачений судовий збір не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Т.В.Шевцова