Справа № 347/286/17
Провадження № 22-ц/779/128/2018
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В. Б. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - орган опіки та піклування Косівської РДА, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Сабадах Б.В. 10 листопада 2017 року в м.Косів,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 06.06.2005 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4

Посилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, а шлюбні відносини припинилися, позивач просив розірвати шлюб з відповідачкою та після розлучення, чотирьох дітей залишити на проживання з ним.

Рішенням Косівського районного суду від 10 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.06.2005 року та зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 40.

Малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 - залишено на виховання та проживання із батьком ОСОБА_1.

Малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 - залишено на виховання та проживання із матір'ю ОСОБА_2.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині залишення на виховання та проживання із матір'ю ОСОБА_2 малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_11.

Апелянт вважає, що суд в оскаржуваному рішенні не навів достатніх мотивів для залишення трьох дітей на проживання з матір'ю, а остання не довела, що позивач перешкоджав їй спілкуватись з дітьми. ОСОБА_2 з власної волі залишила дітей з батьком і від грудня 2016 року проживає окремо.

Суд також не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутній будь-який документ, який посвідчує особу відповідачки, в той час як вона є громадянкою Російської Федерації.

Апелянт також посилається на те, що відповідачка не має роботи та постійного місця проживання, а представлена копія договору оренди житлового приміщення є доказом, який поданий з порушенням вимог ст.131 ЦПК України, тобто після початку розгляду справи по суті, тому не може братися до уваги.

Крім того, орендоване житло, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має кількох власників, а відтак не могло надаватись в оренду лише одним співвласником ОСОБА_7, з яким ОСОБА_2 уклала договір.

Апелянт також ставить під сумнів обгрунтованість висновку органу опіки і піклування та в цілому вважає, що визначене судом місце проживання дітей негативно вплине на їх розвиток і виховання.

З наведених підстав ОСОБА_8 просив змінити рішення Косівського районного суду від 10 листопада 2017 року в частині визначення місця проживання із матір'ю малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_11. Залишити неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_11 проживати з батьком ОСОБА_1 в решті рішення суду залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задоволити.

Відповідач скаргу не визнала, просила її відхилити за безпідставністю.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подальше спільне життя подружжя суперечитиме інтересам сім'ї та визначив місце проживання спільної дочки ОСОБА_4 з батьком, а дітей ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 - з матір»ю. В частині визначення місця проживання малолітніх дітей, суд першої інстанції виходив із положень ст.161 СК України, а також взяв до уваги висловлену у судовому засіданні думку дітей, які досягли десятирічного віку (ОСОБА_4 та ОСОБА_3) щодо їх місця проживання. Відтак, з огляду на те, що ОСОБА_4 висловила бажання проживати з батьком, суд визначив її місцепроживання з ОСОБА_1 В той час як ОСОБА_3 зазначила, що хоче проживати з матір'ю.

В частині вимог про розірвання шлюбу та залишення на проживання дочки ОСОБА_4 - з батьком та дочки ОСОБА_3,- з матір»ю, сторонами спору не оскаржується.

Тому, у відповідності до ст. 367 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з висновку органу опіки та піклування, а також інших матеріалів справи, які вказують на активну участь у житті дітей саме матері, характеризуючі її дані та враховуючи інтереси дітей, суд визначив зокрема, місце проживання дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_11 з матір'ю - ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким висновкоми суду з наступних підстав.

Судом встановлено такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

06.06.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 40, (а.с.8).

Відповідно до копій свідоцтв про народження в сторін, від даного шлюбу є малолітні діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8, (а.с.4-7).

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей.

Частиною 1 ст.9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі ? Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Таким чином, вирішуючи спір про місце проживання дитини, суд повинен встановити вищевказані обставини та об'єктивно їх оцінити в світлі найкращих інтересів дитини.

Наведені положення законодавства також вказують на те, що визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд повинен встановити наявність виняткових обставин, які б свідчили про те, що проживання з матір'ю є небезпечним для життя та здоров'я дитини, її морального виховання, а розлука з матір'ю в такому випадку буде відповідати інтересам дитини. Такі обставини, в силу дії ст.ст.77-80 ЦПК України повинні бути підтверджені беззаперечними, належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами.

Верховний Суд України у правовій позиції № 6-2445цс16 від 14.12.2016 року також наголосив на тому, що розлучення дітей зі своєю матір'ю можливе лише за виняткових обставин.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів зокрема щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ухвалою від 11.04.2017 року судом залучено до участі у справі орган опіки і піклування Косівської РДА, (а.с.24-25).

05.05.2017 року Комісією з питань захисту прав дітей надано висновок про визначення місця проживання дітей.

З мотивувальної частини висновку вбачається, що з моменту укладення щлюбу сім'я ОСОБА_11 проживала в АДРЕСА_1 На даний час матір ОСОБА_12 разом з дочкою ОСОБА_3 проживають в с.Текуча в будинку ОСОБА_7 Дочка ОСОБА_4 деякий час проживала з матір'ю, потім повернулась до батька. Двоє молодших дітей також проживають з батьком в с.Вижній Березів. Умови проживання в обох батьків задовільні. Обоє батьків хочуть, щоб діти проживали з ними.

Старші діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 навчаються в Текучанській ЗОШ. Згідно характеристик, наданих школою, мати приділяє належну увагу вихованню, цікавиться навчанням дітей. Батько не брав участі у шкільному житті дітей, на батьківські збори зявився один раз. Відповідно до довідки ФАПу с.Текуча від 10.04.2017 року мама приносила дітей на ФАП без сторонньої допомоги.

Враховуючи наведені обставини, комісія дійшла висновку вважати за доцільне залишити на проживання з батьком ОСОБА_1 дочку ОСОБА_4, а з матір'ю ОСОБА_2 - дітей ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_11, (а.с.27-28).

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії договору оренди житлового приміщення від 04.02.2017 року, мати дітей - ОСОБА_2 орендує житлове приміщення у ОСОБА_7 в АДРЕСА_2. Даний факт також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 04.07.2017 року № 125 (а.с.48-19,50).

Такий же договір належним чином зареєстрований в сільській раді, представлено відповідачем апеляційному суду на наступний строк від 27.12.2017року.

Згідно довідки виданої Текучанським фельдшерсько-акушерським пунктом від 30.06.2017 року, ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Текучанського ФАПу, де її дітям: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Лук'яну надавалася медична допомога амбулаторно і стаціонарно. Стосовно профщеплень мама виконувала всі призначення медичних працівників. (а.с.51).

Відповідно до характеристики ОСОБА_2 виданої Текучанською загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів Косівської районної ради Івано-Франківської області від 30.05.2017 року № 38/03-13, за весь період навчання дітей у школі мати завжди відвідувала батьківські збори. Зі слів класних керівників, станом навчання дітей мати завжди цікавилася, входила до батьківського комітету, брала участь в позакласних заходах, які проводяться в школі, (а.с.52).

Факт належного виховання матір'ю ОСОБА_2 своїх дітей, також стверджується інформацією, викладеною в характеристиці на ОСОБА_4, ученицю 3 класу Текучанської ЗОШ І-ІІ ступенів та характеристикою на ОСОБА_3, ученицю 6 класу Текучанської ЗОШ І-ІІ ступенів (а.с.55,56).

Як вбачається з характеристики виданої виконкомом Вижньоберезівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 01.03.2017 року № 51/02-24 батько дітей - ОСОБА_1 ніде не працював і не працює в даний час, а займається веденням домашнього господарства. Після закінчення школи працював на різних сезонних роботах,(а.с.45).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї виданого Вижньоберезівською сільською радою Косівського району Івано-Франківської області від 14.06.2017 року № 172, ОСОБА_1 проживає в житловому будинку, який належить його матері ОСОБА_13, разом із дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_12, (а.с.46).

Відповідно до відповіді на звернення Текучанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Косівської районної ради Івано-Франківської області. від 27.02.2017 року № 6/03-02 ОСОБА_1 за весь період навчання дітей у школі був на батьківських зборах тільки 15.02.2017 року. Зі слів класних керівників, станом навчання дітей батько не цікавиться, жодного разу не входив до складу батьківського комітету, не брав участі в позакласних заходах школи чи святкуванні дітей, (а.с.54).

Оцінюючи в сукупності обставини, на які вказують матеріали справи, пояснення сторін надані в судовому засіданні, характеризуючі дані та вік дітей ОСОБА_5 (не повних 4 роки) та ОСОБА_5 ОСОБА_11 (2 роки), колегія суддів приходить до висновку про відсутність виняткових обставин, які б свідчили про те, що проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5 ОСОБА_11 з матір'ю є небезпечним для їх життя, здоров'я та виховання.

Доводи апелянта про те, що мати дітей не має постійного місця проживання, не працює та є громадянкою Російської Федерації колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі пояснюються і спростовуються матеріалами справи.

Зважаючи на вік малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_11, які потребують постійного догляду, обставину щодо відсутності місця роботи не можна вважати визначальною.

Згідно представленої в засіданні апеляційного суду посвідки на проживання № ІН11567 від 22.06.2017року, ОСОБА_2 має право на постійне проживання на території України.

Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

З огляду на положення ст.26 КУ, встановлений Сімейним кодексом України принцип рівності прав і обов'язків матері і батька дитини та відсутність законодавчого застереження з приводу їх належності до того чи іншого громадянства при реалізації батьківських прав і обов'язків, доводи апелянта щодо громадянства матері дітей в даному випадку не заслуговують на увагу.

Обставина щодо зміни місця проживання в силу сімейних обставин також, в даному випадку, є такою, що склалася об»єктивно.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що батько ОСОБА_1 проживає в житловому будинку, який належить його матері ОСОБА_13 (а.с.46), власного житла не має, як і місця роботи.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, оцінюючи в сукупності встановлені фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Мелінишин Г.П.