Справа № 453/983/18
№ провадження 2/453/477/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2018 року Сколівський районний суд Львівської області у складі: головуючого судді Микитина В.Я.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

з участю позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

та її представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Сколе Львівської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів на непрацездатного батька, який потребує матеріальної допомоги,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 14.08.2018 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить стягувати з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у його користь кошти на своє утримання у розмірі 1/5 частини із всіх видів заробітку кожної з відповідачів щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 14.08.2018 року, і довічно.

Ухвалою судді від 31.08.2018 року вказаний позов, після отримання інформації про місце проживання (перебування) кожної з відповідачів, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із визначенням дати судового засідання.

Розгляд справи по суті відбувся 22.10.2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 07.09.2017 року є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК. Єдиним доходом увесь цей період у нього є пенсія по інвалідності, яка станом на 01.08.2018 року складала 1452,00 грн.. Згідно судового наказу від 25.10.2017 року здійснюється стягнення аліментів у розмірі 50 % від усіх видів доходів позивача. Позивач стверджує, що є самотнім чоловіком, особою з інвалідністю і значні кошти витрачає на лікування. Грошей, які залишаються після сплати аліментів на сина та купівлі ліків не вистачає навіть для харчування. Не отримавши від дітей жодної підтримки на прохання про надання допомоги, він змушений звернутись до суду. Позивач просить на підставі ст. 202 СК України позов задовольнити.

Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявився, позов підтримав, просив такий задовольнити з наведених у ньому підстав.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання щодо розгляду справи по суті не зявилася, хоча була належно повідомленою про дату, час та місце судового засідання у справі, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення почтового відправлення судової повістки від 26.09.2018 року, відзиву на позовну заву не подала.

Відповідач ОСОБА_3 та її належно уповноважена представник адвокат ОСОБА_4 у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявилися, проти позову заперечили. У поданому суду відзиві за вх. № 5054 від 19.10.2018 року зазначили, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Право на утримання має непрацездатна особа, яка крім іншого, не забезпечена прожитковим мінімумом. Оскільки розмір державної соціальної допомоги, яку позивач отримує, як непрацездатний, не є меншою, ніж встановлений прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, підстав вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги, відсутні. Жодних хронічних захворювань, які потребують постійного лікування та відповідних витрат на момент звернення до суду з даним позовом у позивача немає і на підтвердження таких останнім не надано жодного належного доказу. Зазначають, що відповідач ОСОБА_3 перебуває на обліку у ДЗ «Прикарпатський центр репродукції людини» з діагнозом (дані про діагноз не розголошуються в силу положень ст. 286 ЦК України), у звязку з чим отримує вартісне лікування та перебуває у щлюбі з ОСОБА_6, який тимчасово не працює, відтак сукупний дохід родини ОСОБА_6 складається лише із заробітної плати ОСОБА_3, котру вона отримує, будучи працівником ТзОВ «ОСОБА_7 Систем УА Гмбх». Окрім того, утримання своєї неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття є обовязком позивача і такий обовязок позивача не може бути реалізований за рахунок відповідача ОСОБА_3.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та розяснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а. с. 20, 21, 39, 41).

ОСОБА_2 з 07.09.2017 року був особою з інвалідністю другої групи по загальному захворюванню, а з 13.09.2018 року третьої групи по загальному захворюванню (копії довідки МСЕК серія 12 ААА № 375928 від 07.09.2017 року, довідки МСЕК серія 12 ААА № 828152 від 13.09.2017 року).

З медичних документів вбачається, що позивач у 2017-2018 роках періодично звертався до КЗ СРР «Сколівської ЦРЛ» у звязку із отриманою у 2017 році черепно-мозковою травмою. Наявності у позивача будь яких хронічних захворювань судом не встановлено (а. с. 11-15).

Згідно із ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що обов'язок, передбачений ч. 1 ст. 202 СК України, не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (положення ст. 75 СК України).

Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у частині четвертій ст. 75 СК України.

Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових у сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків; непрацездатність матері, батька; потреба у матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка, крім іншого, не забезпечена прожитковим мінімумом.

Крім того, суд враховує, що необхідність матеріальної допомоги визначається у кожному конкретному випадку у залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому, при ухваленні рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Судом встановлено, що позивач отримував державну соціальну допомогу як особа з інвалідністю другої групи та його щомісячний дохід у період з березня по серпень 2018 року становив 1452,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи, котра додана до матеріалів справи (а. с. 9).

Відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з п. 1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

А тому враховуючи те, що прожитковий мінімум станом на січень 2018 року встановлено Законом України «Про Державний бюджет України нa 2018 рік», і для осіб, які втратили працездатність був визначений у розмірі 1 373 грн., суд дійшов висновку, що допомога, яку отримує позивач, повинна покривати його видатки.

Таким чином, оскільки соціальна допомога позивача не є меншою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги, відсутні.

Окрім того, позивач є власником житлового будинку по вул. Шевченка, 694 у с. Орів, Сколівського району Львівської області (а. с. 51).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що основним і єдиним джерелом доходуродини ОСОБА_3 є заробітна плата відповідача. Відповідач ОСОБА_3 проходить вартісне лікування і іншого джерела для доходу у сімї не має.

Водночас суд не бере до уваги посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що батько раніше ухилявся від виконання батьківських обовязків по її вихованню, оскільки вказані обставини не підтверджено жодними доказами.

Щодо покликання позивача на скрутне матеріальне становище у звязку із сплатою аліментів на утримання сина ОСОБА_9, то суд зазначає, що наявність певних посттравматичних захворювань у позивача не дає підстав для звільнення його від обов'язку утримувати неповнолітню дитину і такий обовязок не може ним виконуватися за рахунок коштів відповідачів.

Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення коштів на своє утримання задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4-5, 12-13, 81, 89-90, 95, 141, 258-259, 264-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів на непрацездатного батька, який потребує матеріальної допомоги, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Сколівський районний суд Львівської області.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зареєстроване проживання: 82610, Львівська область, Сколівський район, с. Орів, вул. Т. Шевченка, буд. 694-а; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2; зареєстроване місце проживання: 82610, Львівська область, Сколівський район, с. Орів, вул. Т. Шевченка, буд. 694-а; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; зареєстроване місце проживання: 82610, Львівська область, Сколівський район, с. Орів, вул. Т. Шевченка, буд. 694-а; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3.

Суддя В.Я. Микитин

Повне рішення складене 24 жовтня 2018 року.