Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 668/7863/15-ц

провадження № 61-8923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 11 лютого 2016 року у складі судді Гаврилова Д. В. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Бугрика В. В., Лісової Г. Є., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому, з урахуванням заяви про збільшення вимог, просила: визнати за нею право власності на прогулянковий мотокатер з бортовим номером «НОМЕР_2», 1993 року побудови, матеріал корпусу сталь, довжина найбільша 13,85 м, ширина 3,23 м, висота борту 1,1 м, двигун МАN G1101-3274 150 к.с.; визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності для прогулянкових суден НОМЕР_4 та свідоцтво про право плавання під державним прапором СN №004761, які 19 жовтня 2009 року були видані ОСОБА_2; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 вказаний прогулянковий мотокатер та човновий мотор SUZUKI DF 140 TL НОМЕР_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09 липня 2004 року, укладений на Херсонській товарній біржі «Альтер-Эго» між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 В ході судового розгляду до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_3 Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником прогулянкового мотокатера з бортовим номером «НОМЕР_2», 1993 року побудови, двигун «МАN» G1101-3274, 150 к.с. та човнового мотора SUZUKI DF 140 TL НОМЕР_1. Право власності на мотокатер нею набуто на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2006 року, укладеного на товарній біржі з ОСОБА_4, а човновий мотор нею придбано у приватного підприємця ОСОБА_5 за особисті кошти. Зазначене майно перебуває у фактичному володінні відповідача ОСОБА_2, який неправомірно використовує його на власний розсуд. Крім того, ОСОБА_2 на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу, нібито укладеного на товарній біржі з ОСОБА_3, неправомірно зареєстрував своє право власності на вказаний мотокатер (на час звернення до суду і розгляду справи судно має назву «ІНФОРМАЦІЯ_1») і отримав свідоцтво про право власності для прогулянкових суден та свідоцтво про право плавання під державним прапором.

Рішенням Суворовського районного суду міста Херсона від 11 лютого 2016 року позов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 човновий мотор SUZUKI DF 140 TL НОМЕР_1. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довела наявності у неї права власності на спірне судно, а укладенням договору купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09 червня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та видачею на ім'я останнього оскаржуваних свідоцтв не порушено прав ОСОБА_1 Протягом судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 не спростовано ні належності спірного човнового мотора на праві власності саме позивачу, ані фактичного володіння ним цим мотором. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували укладення будь-яких договорів між сторонами щодо користування спірним майном. Тому заявлена позивачем вимога про витребування човнового мотора із незаконного володіння ОСОБА_2 є обґрунтованою та відповідає визначеному законом способу захисту порушених прав ОСОБА_1 як власника цього майна.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 11 лютого 2016 року в частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 човнового мотора SUZUKI DF140TL НОМЕР_1 скасовано і у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів, які б підтверджували поважність непроведення реєстрації судна за нею як за новим власником. Позивач була обізнана про реєстрацію спірного судна за ОСОБА_2 і сама приймала в цьому участь. За відсутності доказів виконання договору купівлі-продажу від 14 квітня 2006 року, за відсутності державної реєстрації права власності на спірне судно за позивачем, за відсутності доказів наявності на момент укладення договору права власності на судно у ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 14 квітня 2006 року вважається нікчемним. Позивач не довела наявності у неї права власності на мотокатер з бортовим номером «НОМЕР_2», 1993 року побудови. Тому укладенням спірного договору купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09 червня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та видачею на ім'я останнього оскаржуваних свідоцтв не порушено прав позивача. Тобто в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності для прогулянкових суден та свідоцтва про право плавання під державним прапором і в частині вимог про витребування спірного судна з чужого незаконного володіння судом відмовлено обґрунтовано. Скасовуючи рішення в частині задоволених вимог про витребування із незаконного володіння відповідача човнового мотора, апеляційний суд виходив з того, що позивач не надала суду належних доказів того, що цей мотор є її власністю і вона має право витребувати його з чужого незаконного володіння.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 11 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та рішення апеляційного суду в частині скасування рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована безпідставністю висновків судів про те, що доводи позивача щодо незаконності спірного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не свідчать про наявність у неї права вимоги про визнання його недійсним. Судами не враховано, що факт придбання нею мотокатера «НОМЕР_2» підтверджується судновим білетом ОСОБА_4, а відсутність відомостей про реєстрацію суднового білета за базами даних та архівами, які не збереглися до 1999 року, не позбавляє її права власності на придбане судно. Суди не взяли до уваги того, що неможливо було б укласти договір купівлі-продажу між нею та ОСОБА_4 у випадку, якщо б його право власності не було зареєстроване. При цьому під час розгляду справи ОСОБА_4 підтвердив факт продажу судна їй. Договір купівлі-продажу мотокатера від 09 червня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не породжував в останнього жодних прав та обов'язків власника спірного судна і не міг слугувати належною підставою для реєстрації за ним права власності. Відмовивши у задоволенні позову, суди фактично визнали право власності на спірне судно за ОСОБА_2, який підробив документи та використав їх у судових засіданнях. Спір у частині витребування з незаконного володіння човнового мотора SUZUKI DF140TL НОМЕР_1 вирішений лише на показаннях свідка, який не зміг пояснити, яким чином печатка продавця була поставлена на двох квитанціях.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року справу № 668/7863/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1976 року по 19 березня 1993 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Херсона від 09 липня 2014 року у справі №666/2424/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 09 вересня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя.

На підставі свідоцтва про право власності для прогулянкових суден НОМЕР_4 від 19 жовтня 2009 року та свідоцтва про право плавання під державним прапором СN №004761 від 19 жовтня 2009 року ОСОБА_2 є судновласником прогулянкового мотокатера з бортовим номером «НОМЕР_5» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», 1993 року побудови, матеріал корпусу сталь, довжина найбільша 13,85 м, ширина 3,23 м, двигун «МАN» G1101-3274, 150 к.с. Його право власності зареєстровано в Державному судновому реєстрі України на підставі договору купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09 червня 2004 року, укладеного на Херсонській товарній біржі «Альтер-Эго» між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини п'ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом.

Згідно зі статтею 20 Кодексу торговельного мореплавства України(далі - КТМ України) судновласником у цьому Кодексі визнається юридична або фізична особа, яка експлуатує судно від свого імені, незалежно від того, чи є вона власником судна, чи використовує на інших законних підставах. Власником судна є суб'єкт права власності або особа, яка здійснює відносно закріпленого за нею судна права, до яких застосовуються правила про право власності.

Відповідно до статті 26 КТМ України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, українські судна, технічний нагляд за якими здійснюють класифікаційні товариства, підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України. Українські судна, що не підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України, реєструються у Судновій книзі України. Порядок ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 30 КТМ України про будь-які зміни відомостей, що підлягають внесенню в Державний судновий реєстр України або Суднову книгу України, власник судна або фрахтувальник за бербоут-чартером протягом двох тижнів з дня цих змін повинен повідомити орган реєстрації судна.

Підтвердженням права власності на судно є суднові реєстраційні документи, встановлені відповідно до Порядку ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 1997 року № 1069, в які можуть вноситись зміни (пункти 29, 45).

Відповідно до статті 31 КТМ України особи, які ухиляються від обов'язкової реєстрації судна, або зареєстрували його у Державному судновому реєстрі України чи Судновій книзі України незаконним шляхом, або які порушили вимоги статті 30 цього Кодексу, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Виходячи з вищенаведених норм, з вимогами про визнання права власності має право звернутися лише власник майна, який набув право власності з передбачених законодавством підстав. Найпоширенішою підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу. Продавцем за таким договором може виступати лише власник майна. Право власності на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає після проведення такої реєстрації. КТМ України передбачає обов'язкову реєстрацію суден, а відтак право власності на судно визнається Державою після його реєстрації.

Судами встановлено відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували факт передачі майна та проведення оплати або вчинення інших дій на виконання договору купівлі-продажу від 14 квітня 2006 року. При цьому позивач була обізнана про реєстрацію спірного судна за ОСОБА_2 і сама приймала в цьому участь.

Оскільки позивач не довела наявності у неї права власності на спірне судно, місцевий суд, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності для прогулянкових суден та свідоцтва про право плавання під державним прапором та про витребування спірного судна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 човнового мотора SUZUKI DF140TL НОМЕР_1 та відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних доказів на підтвердження свого права власності на човновий мотор.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності рішення апеляційного суду в частині вирішення цих вимог колегія суддів відхиляє з огляду на таке:

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що місцевим судом не було витребувано та не досліджено оригіналу квитанції, яка надана позивачем на підтвердження її вимог в означеній частині. При цьому апеляційним судом було досліджено оригінал квитанції до прибуткового касового ордера № 29 від 25 січня 2009 року та інші документи, які підтверджують, що ОСОБА_2 придбав човновий мотор SUZUKI DF 140 TL НОМЕР_6 у приватного підприємця ОСОБА_5 за ціною 101 956 грн. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_5 підтвердив достовірність вказаної квитанції і факт придбання човнового мотора 25 січня 2009 року ОСОБА_2 у Приватного підприємства ОСОБА_5. Свідок також пояснив, що ОСОБА_1 не купувала в цьому підприємстві човнового мотора 25 січня 2008 року, а копію квитанції про сплату нею грошей він завірив печаткою і своїм підписом на її прохання, без належної перевірки.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала переконливих доказів належності їй на праві власності мотора та її права на витребування його з чужого незаконного володіння.

Аргументи касаційної скарги щодо безпідставності висновку судів про відсутність у позивача права вимоги щодо визнання спірного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, колегія суддів відхиляє, оскільки судами відмовлено в задоволенні позову в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності для прогулянкових суден та свідоцтва про право плавання під державним прапором і в частині вимог про витребування спірного судна з чужого незаконного володіння з підстав недоведеності позивачем її права власності на спірне судно, а не з підстав відсутності у неї права на пред'явлення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу судна.

Доводи скарги щодо неврахуванням судом апеляційної інстанції пояснень ОСОБА_2 в апеляційному суді про те, що судно «ІНФОРМАЦІЯ_1» та судно «НОМЕР_2» є різними суднами, хоча в місцевому суді, заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що спір стосується одного й того ж судна, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки суди ухвалили їх на основі наданих сторонами доказів, а не на основі самих лише пояснень відповідача .

Доводам заявника про те, що факт придбання нею мотокатера «НОМЕР_2-к» підтверджується судновим білетом ОСОБА_4, а відсутність відомостей про реєстрацію суднового білета за базами даних та архівами, які не збереглися до 1999 року, апеляційним судом дано належну правову оцінку. Дослідивши судновий білет, суд визнав, що він не може бути належним і допустимим доказом факту придбання у власність судна, оскільки не зареєстрований у регістрі судноплавства України.

Доводи скарги про неможливість укладення договору купівлі-продажу судна між позивачем та ОСОБА_4 за відсутності реєстрації права власності на нього, так як укладення такого договору могло мати місце і без реєстрації права власності на судно за продавцем, є неспроможними. Відповідно до статей 30, 31 КТМ України та Порядку ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 1997 року № 1069, за таких обставин у покупця були б відсутні підстави для відповідної реєстрації судна.

Посилання у скарзі на те, що відмовивши в задоволенні позову, суди фактично визнали право власності на спірне судно за ОСОБА_2, який підробив документи, є суб'єктивною оцінкою обставин справи заявником, яка не надала суду належних та допустимих доказів підроблення документів. При цьому судами не вирішувалося питання про визнання за ОСОБА_2 права власності на майно, що є предметом цього спору.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довела в установленому законом порядку заявлені нею вимоги.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 11 лютого 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик