Провадження № 2/263/238/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого - судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння майном, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою з приводу успадкування спадщини, неодноразово уточненою нею під час судового розгляду, остаточно просила суд встановити факт, що вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 13.11.1973 року проживала з матір'ю ОСОБА_6 та вітчимом ОСОБА_3 однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1. З 26 березня 1991 року разом з ними став проживати її син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати ОСОБА_6 19.03.1996 року вона, її син та ОСОБА_3 набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_3. За даними облікової карти, виданої ЖКП «Жилкомплекс» на квартиру АДРЕСА_1, вона з сином знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою 10.08.1994 року, а ОСОБА_3 - 16.10.1996 року. Отже після набуття квартири, вони продовжили проживати разом. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер не встигнувши зареєструватися за новою адресою. В шестимісячний період після відкриття спадщини, а саме 24.12.1996 року вона зареєструвалася за адресою фактичного проживання в квартирі АДРЕСА_3, де проживає по теперішній час. Весь цей час вона, володіючи 1/3 часткою квартири, що є спадковим майном ОСОБА_3, утримує її в належному стані, здійснює необхідні ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги. Під час судового розгляду справи їй стало відомо, що 21.12.1994 року ОСОБА_3 склав заповіт, за яким все своє майно, яке на день його смерті буде належати йому, заповідав їй ОСОБА_1 Для можливості оформлення своїх спадкових прав на спадщину, яка залишилась після смерті спадкодавця, що вона має намір здійснювати в нотаріальному порядку, їй необхідно в судовому порядку встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що вона дійсно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 та її представник, належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про підтримку позовних вимог за обставинами, наведеними в позовній заяві та про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, стосовно вирішення справи не заперечував проти задоволення позовних вимог.

При зазначених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з'явилися до суду, оскільки в матеріалах справи мається достатньо доказів для вирішення по суті спірних правових відносин.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Враховуючи позицію сторін, дослідивши представлені докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач по справі ОСОБА_1, яка після реєстрацію та розірвання шлюбу 25.10.1993 року (свідоцтво серія НОМЕР_3) змінила прізвище на ОСОБА_1. В свідоцтві про народження її матір'ю значиться ОСОБА_6.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 уклали 5.10.1971 року шлюб ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, остання змінила прізвище на ОСОБА_6.

За даними облікової карти, виданої ЖКП «Жилкомплекс» на квартиру АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 з 13.11.1973 року проживала з матір'ю ОСОБА_6 та вітчимом ОСОБА_3 однією сім'єю за вказаною адресою, з реєстраційного обліку вона знялася 10.08.1994 року, а ОСОБА_3 - 16.10.1996 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6, про що в книзі реєстрації актів про смерть 29.08.1994 року зроблено запис за №1671.

19 березня 1996 року позивач ОСОБА_1, її син ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується біржовим контрактом №7531 (договором купівлі-продажу), укладеним на Маріупольській універсальній товарній біржі 19.03.1996 року та зареєстрованим в Маріупольському БТІ за №36731, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Маріупольським БТІ 20.03.1996 року.

За довідкою Маріупольського БТІ №330 від 2.02.2018 року за кожним із співвласників вказаної квартири ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 зареєстровано по 1/3 частки.

Відповідно до відомостей з копії реєстраційної адресної картки квартири АДРЕСА_3, завіреною Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради, в квартирі значяться проживаючими ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації актів про смерть 14.11.1996 року зроблено запис за №2329.

За Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №49696760 від 1.11.2017 року в реєстрі міститься заповіт від імені ОСОБА_3 за реєстром №427, посвідчений 21 грудня 1994 року приватним нотаріусом Чичековою О.А.

Згідно заповіту, посвідченого 21 грудня 1994 року приватним нотаріусом Чичековою О.А., зареєстрованому в реєстрі за №427, ОСОБА_3все своє майно з чого б воно складалося, та де б таке не знаходилося, що належатиме йому на день смертізаповів ОСОБА_1.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем спадщини за заповітом померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3

За повідомленням Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 1.11.2017 року відсутні данні щодо інших спадкоємців спадщини померлого ОСОБА_3

Згідно довідки про склад сім'ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою ОСББ «Котляревського 8» від 5.09.2017 року, в квартирі АДРЕСА_3 проживають з 24.12.1996 року ОСОБА_1, її син ОСОБА_5

Про реєстрацію позивача ОСОБА_1.з 24.12.1996 року за вказаною адресою свідчить відбиток печатки у її паспорті серії НОМЕР_7.

Надані позивачем ОСОБА_1 копії квитанцій свідчать про те, що вона тривалий час сплачує комунальні послуги по утриманню квартири АДРЕСА_3.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Частиною 1 ст. 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року з наступними змінами та доповненнями.

Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 18 червня 1994 року (була чинна на момент виникнення правовідносин) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

На підставі зазначених вище, досліджених під час судового розгляду доказів, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті свого вітчима ОСОБА_3шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Оскільки позивачка не має документів, що необхідні і достатні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном, іншим чином встановити цей факт позивачка не має можливості, встановлення цього факту має для позивачки юридичне значення, позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту того, що вона прийняла спадщину після смерті вітчима ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

З урахуванням характеру спірних правовідносин та відсутності вимог позивачки про відшкодування судових витрат, витрати по сплаті судового збору залишаються понесеними за її рахунок.

Керуючись, ст.ст.12,13,76,81-82,141,247,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння майном - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Згідно пп.15.5 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарженняякщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 6 серпня 2018 року.

Суддя: П.І. Папаценко