Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Кваші І.М.,

при секретарі судового засідання - Дем"яненко Н.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Чорнобай цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Чорнобаївського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, про встановлення факту спільного проживання без шлюбу, визнання удаваним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання іншого договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання без шлюбу, визнання удаваним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що з 2001 року вона проживала однією сім"єю з ОСОБА_4 12 грудня 2003 року сторони зареєстрували шлюб і прожили разом до червня 2016 року. В червні 2016 року шлюб розірвано. В період спільного проживання у вересні 2002 року за спільні кошти ОСОБА_4 на підставі договору дарування набув житловий будинок за адресою: вул. Чехова, 6 в с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області. Також за час спільного проживання подружжям було придбано рухоме майно. 19.07.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення її з житлового будинку і лише тоді вона дізналася, що було укладено договори дарування. З моменту придбання спірного нерухомого майна була впевнена, що укладено договори купівлі-продажу. Позивач просить суд встановити факт проживання однією сім"єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2001 по 12 грудня 2003 року; визнати договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, що знаходяться за адресою: вул. Чехова, 6 в с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області укладених 03.09.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 удаваними і визнати, що 03.09.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки; визнати об"єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вищезазначений будинок та земельної ділянки, а також рухоме майно, придбане за час спільного проживання.

В направленому до суду запереченні відповідач просив відмовити в задоволенні позову з підстав їх необгрунтованості на недоведеності, оскільки доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано. Також вказав, що він подарував своєму синові ОСОБА_5 спірні житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: вул. Чехова, 6, с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області, згідно договорів дарування від 21.09.2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу ОСОБА_6

В подальшому позивач ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги та просила визнати договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, що знаходяться за адресою: вул. Чехова, 6 в с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області укладених 21.09.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсними, також залучити в якості співвідповідача ОСОБА_5.

До початку розгляду справи по суті до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що спірний будинок купували разом. Гроші за нього передавали при свідках. Вона чоловіку довіряла, тому не цікавилась документами. Побачила договори лише в 2016 році. В сільській раді документів щодо їх будинку не було.

Предстаник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав на те, що у випадку передачі коштів за договором дарування, цей договір є удаваним. Дарувальник і обдарований, тобто ОСОБА_4 і ОСОБА_7 чужі між собою люди, не родичі, підстав для дарування будинку та земельної ділянки сторонній особі не було. Племінник відчужувача ОСОБА_8 в телефонній розмові йому повідомив, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила від відповідача ОСОБА_4 Це було зроблено з метою уникнення зайвих затрат при оформленні договорів. Доступу до оригіналів документів у позивача не було. Зі слів ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу. Оскільки до 2015 року проживали разом, питань про розірвання шлюбу не виникало, у позивача не було потреби вивчати документи. А тому строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами не пропущено.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнає. Пояснив, що з позивачем познайомились восени 2002 року. В грудні 2002 року почали проживати разом у його батьків. В подальшому батьки домовились за будинок з ОСОБА_7. Передачі грошей не було взагалі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо всіх позовних вимог. Вказував на відсутність доказів на підтвердження позовних вимог. Так позивачем не доведено факт проживання однією сім"єю з січня 2001 року, не доведено природу появи рухомого майна, яке позивач просить визнати спільною сумсною власністю - тобто відсутні підтвердження саме щодо його придбанння подружжям в період шлюбу. Щодо вимог про укладення договорів дарування за 2002 рік просив застосувати строки позовної давності.

Співвідповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з"явився, 24.10.2017 року надіслав до суду заперечення, в якому вказав, що будинок та земельна ділянка, які йому були подаровані, належали його батьку на праві приватної власності і це було його особисте волевиявлення, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі, розгляд справи просив проводити без його участі.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6 24.10.2017 року в судовому засіданні пояснив, що дійсно посвідчував оспорювані договори дарування. Підстав для відмови в посвідченні договорів не було. Наслідки укладення договорів були роз"яснені учасникам. При ньому ніяких розмов щодо передачі коштів не велося. В 2016 році до нього звернувся ОСОБА_4 з наміром подарувати будинок сину ОСОБА_5, ніяких підозр не виникло. Перешкод для укладення договорів не було, оскільки це особиста власність дарувальника. Лише було проведено перевірку щодо реєстрації дітей у спірному будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_1 його рідна сестра. В якому році вона вийшла заміж не пам"ятає. До того часу як вийшла заміж проживала у с. Лящівка. З ОСОБА_4 спочатку проживали в його батьків, потім купили хату в с. Іркліїв. Він дійсно позичив позивачу 900 доллорів на придбання будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що знала ОСОБА_4 давно. З першою дружиною він шлюб розірвав. Привіз з Києва другу дружину - ОСОБА_10. Спочатку жили у його батьків. Потім купили хату в с. Іркліїв. Вони там часто гостювали. Про те, що будинок було саме куплено Битьками вона знає достовірно, оскільки ОСОБА_11 шукала в кого позичити гроші. При купівлі-продажі вона була присутня. ОСОБА_4 давав свої гроші, ОСОБА_11 свої. ОСОБА_12, в якої купили будинок, гроші не рахувала, віддала молодому чоловіку, який був з нею. Потім баба, хлопець і ОСОБА_4) сіли в автомобіль і поїхали.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, пояснила, що ОСОБА_7 її тітка. Проживали вони в с. Іркліїв одна від одної не дуже далеко. Тітка була не дуже довірливою. Щодо відчуження свого будинку не говорила нічого - ні який договір підписуватиме, ні ціну. За тіткою приїхав її внук - ОСОБА_8, мав забрати до себе додому. Коли вона прийшла попрощатися з тіткою, то застала в дворі ОСОБА_4, знає їх наглядно. Вони купили хату у її тітки, бачила їх у дворі, як брали ключі. Більше нікого в дворі не було. Тітка була в похилому віці, їхала до дочки щоб доглядала. Тітка була скупою, тому подарувати будинок не могла. Особисто пропонувала їй доглянути її за будинок, але тітка відмовилась.

Вислухавши пояснення учасників процесу, їх доводи та заперечення, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорнобаївського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2263 набув у приватну власність домоволодіння, загальною плошею 47.3 кв.м за адресою: вул. Чехова, 6, с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області (а.с.12).

Також згідно договору дарування земельної ділянки від 03.09.2002 року зареєстрованого в реєстрі під № 2265, відповідач ОСОБА_4 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,1467 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: вул. Чехова, 6, с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області (а.с.13).

12 грудня 2003 року між сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с. 18).

30 червня 2016 року шлюб між ними було розірвано, на підтвердження цього суду надано рішення Чорнобаївського районного суду (а.с.17).

З наявних матеріалів справи встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки по вул. Чехова, 6, с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області, посвідчені приватним нотаріусом Чорнобаївського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, зареєстровані в реєстрі за № 1719, № 1720 ( а.с. 44, 46).

В позові позивач просить встановити факт її проживання однією сім"єю як чоловіка та жінки без державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за період з січня 2001 року по 12 грудня 2003 року.

При вирішенні вказаних вимог суд виходить з наступного.

Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст. 74 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За положеннями частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Тобтоо норми Сімейного кодексу України застосовуюються до сімейних відносин, що виникли з 01 січня 2004 року, і до відносин, що існували раніше, лише в частині прав і обов"язків, що виникли після набрання ним чинності.

До відносин, які виникли до 01 січня 2004 року, як в даному випадку (спільне проживання з січня 2001 року по 12 грудня 2003 року - зі слів позивача) мають застосовуватися виключно положення Кодексу про шлюб та сім"ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

А тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Позовні вимоги, в частині визнання договорів дарування від 03.09.2002 року удаваними також не можуть бути задоволені судом з огляду на те, що позивачем пропущено строки позовної давності, і про це заявлено стороною відповідача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови від позову.

Відповідачем ОСОБА_4 та представником відповідачів ОСОБА_3 було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача (том І, а.с. 166-167). Заява обґрунтовується тим, що з дати укладання договорів дарування пройшло більше трьох років.

З матеріалів справи вбачається, що позов ОСОБА_1 подано у жовтня 2016 року, тобто більше ніж через тринадцять років з дня укладання договорів.

Зі змісту ст. 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Позивач вказує на те, що про укладання договорів дарування вона дізналася лише влітку 2016 року. Проте суд до таких пояснень позивача ставиться критично.

Як встановлено судом, з грудня 2003 року по 2016 рік сторони перебували в зареєстровному шлюбі, спільно проживали у спірному будинку. Суд не вбачає перешкод, які б могли протягом тринадцяти років завадити ОСОБА_15 ознайомитися з оспорюваними договорами, з"ясувавати у чоловіка (на той час) чи сільській раді інформацію щодо правової природи оспорюваних договорів.

Під час розгляду справи суду надано викопіювання з погосподарських книг Іркліївської сільської ради (том І, а.с. 196-197), в яких зазначається, що ОСОБА_4 є власником будинку на підставі договору дарування.

Доказів того, що вказана інформація внесена до погосподарських книг після розірвання шлюбу чи виникнення спору між сторонами суду не надано.

В ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

У відповідності до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відтак, у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити у зв'язку із пропуском ОСОБА_1 без поважних причин строку позовної давності на звернення до суду із вимогами про визнання договорів удаваними.

Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даної вимоги, оскільки стороною позивача не надано суду належних доказів того, що вказане в позові майно було придбачно в період шлюбу, а також за сумісні кошти.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з вимогами частин 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до роз"яснень в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принцпипу рівноправ"я сторін та враховуючи обов"язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Наданий позивачем акт опису майна від 27.07.2016 року (а.с. 15) не є належним доказом, а відтак не може бути прийнятий судом.

За положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Факт придбання майна в період шлюбу та його наявності на час припинення ведення спільного господарства не може підтверджуватися лише поясненнями позивача та актом опису майна, а повинен доводитися належними доказами. Таких доказів, в порушення ст.ст. 78, 81 ЦПК України, стороною позивача суду не надано.

А відтак, в задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про визнання іншого договору дарування від 21.09.2016 року недійсним, суд дійшов висновку про те, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки є похідною від вимог про визнання удаваними договорів дарування, які до задоволення не підлягають.

Таким чином, беручи до уваги наведене вище, а також те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів обгрунтованості заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Чорнобаївського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, про встановлення факту спільного проживання без шлюбу, визнання удаваним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання іншого договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Чорнобаївський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.М. Кваша