Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 408/1934/18-ц
Провадження № 22ц/782/610/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Гаврилюк В.К., Стахова Н.В.

за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П.

учасники справи:

заявник ОСОБА_2

заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу

Біловодського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року, ухваленого у складі судді Соболєва Є.О. в залі судових засідань Біловодського районного суду Луганської області в смт. Біловодськ

у справі за заявою

ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт її роботи з 04 листопада 1986 року по 01 травня 1989 року на посаді бухгалтера ЦБ, з 01 травня 1989 року по 28 січня 1993 року бухгалтером другої категорії в Ворошиловградському обласному оптово-роздрібному обєднанні фірми «Одяг», в період з 28 січня 1993 року на посаді бухгалтера другої категорії в Луганському орендному обласному оптово-роздрібному підприємстві «Одяг».

Посилаючись на те, що підприємство в якому вона працювала знаходиться у м. Луганську, населеному пункті, на територія якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження, заявник просила суд задовольнити її заяву, так як, встановлення факту роботи необхідно їй для зарахування цих періодів роботи для призначення пенсії.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у зазначеній справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду, отримавши відмову органу, який призначає пенсії, в разі незгоди з його рішенням на підставі ст. 105 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та частини 2 ст. 124 Конституції України заявник має право звернутися за захистом свого права в суд, але не із заявою про встановлення факту роботи, а із позовною заявою до УПФУ про визнання неправомірними дій органу ПФУ, щодо відмови у зарахуванні періоду її роботи до стажу для обчислення пенсії, за правилами адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року скасувати, справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що ухвала винесена із порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправомірно відмовив у відкритті провадження, оскільки на правовідносини даної справи поширюється юрисдикція місцевого загального суду, адже позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області відзиві на апеляційну скаргу не надала.

Заявник ОСОБА_2 та представник заінтересованої особи Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області в судове засідання не зявилися, про час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи заявнику у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що на вказані правовідносини поширюється юрисдикція адміністративного суду, оскільки існує інший порядок підтвердження трудового стажу та заявник, як фізична особа, оскаржує рішення субєкта владних повноважень, а саме Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає матеріалам справи та нормам процесуального права.

Так, відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішення питання про підвідомчість таких справ суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, якщо документи не збереглися, підтвердження трудового стажу провадиться районними (міськими) відділами соціального захисту населення на підставі показань свідків; у інших випадках наявність певного стажу роботи визначається у порядку, передбаченому законодавством, що регулює правовідносини, з якими пов'язана необхідність встановлення цього стажу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фактичне підтвердження наявності трудового стажу, у звязку із відмовою посадових осіб органу Пенсійного фонду України зарахувати період роботи ОСОБА_2 для розрахунку пенсії, внаслідок допущених порушень порядку ведення трудових книжок при внесенні записів про роботу у приналежній їй трудовій книжці, здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції та який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 4, 5, 19 КАС України, які визначають поняття публічно-правового спору, суб'єкта владних повноважень, закріплюють право на звернення до суду та межі юрисдикції адміністративних судів.

Так, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76].

У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, ураховуючи принципи, функції Пенсійного фонду України та зміст положень вищезазначених норм права, колегія суддів вважає, що за предметним та суб'єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, а отже підлягає розгляду за правилами КАС України.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що на правовідносини даної справи поширюється юрисдикція місцевого загального суду та позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог закону.

Згідно із ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 липня 2018 року.

Головуючий

Судді: