Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 793/2152/16-ц

провадження № 61-9247св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Міщенка С. В.,

Демченка В. А., Пономаренко В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 1998 року вони прийняли у дар від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожен по 61/400 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по

АДРЕСА_1. ОСОБА_5 належить 39/100 частин вказаного будинку з відповідною часткою надвірних споруд. Зазначали, що між ними та ОСОБА_5 склався порядок користування будинком та надвірними спорудами відповідно, а також цей будинок вже розділений між ними на дві окремі квартири з окремими входами і спору з приводу користування будинку у них немає. Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради від 05 жовтня 1957 року № 1325 для обслуговування цього домоволодіння була виділена земельна ділянка площею 600 кв. м під забудову житлового будинку. Зазначають, що згоди з ОСОБА_5 щодо користування зазначеною земельною ділянкою вони не дійшли.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили суд виділити частину будинку, що належить їм в натурі, визнати право власності, припинити право спільної часткової власності та встановити порядок користування земельною ділянкою, яка передана у постійне користування під домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників житлового будинку: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (частка 61/100) та ОСОБА_5 (частка 39/100) відповідно до третього варіанту наведеного у додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи ТОВ «Контакт-Сервіс» від 21 березня 2016 року. Виділено у користування ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0375 га, яка позначена заливкою сірого кольору; виділено у користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0240 га, яка позначена заливкою білого кольору. Для реалізації варіанту № 3 запропонованого ТОВ «Контакт-Сервіс» у висновку судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2016 року перемістити сарай літ. Ж, що належить ОСОБА_5, а також передано її самочинно збудовану вигрібну яму ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що між попередніми власниками у 1963 році був встановлений порядок розподілу земельної ділянки, проте виходячи з встановленням порядку користування будинком, такий порядок не відповідає розмірам часток у власності співвласників будинку та унеможливлює обслуговування частини належного позивачам будинку. Вирішуючи питання про варіант встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками по АДРЕСА_1, суд першої інстанції вважав за можливе встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту № 3 висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2016 року, оскільки цей варіант передбачає встановлення користування земельною ділянкою без відхилення від ідеальних часток співвласників, і при такому варіанті користування земельною ділянкою кожна із сторін матиме змогу користуватися та обслуговувати свою частину будинку та господарських споруд, не порушуючи права інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що підстав для визначення порядку користування земельною ділянкою немає, оскільки у 1963 році попередніми власниками домоволодіння було встановлено такий порядок. При цьому доказів про порушення їхніх прав, як співвласників цього домоволодіння, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не встановив належним чином обставин справи, не прийняв до уваги те, що розміри та межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, змінилися у порівнянні з

1962 роком, тому фактично користуватися земельною ділянкою за договором попередніх співвласників 1963 року неможливо.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить 61/100 частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд у АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 26 березня 1998 року. Кожному із співвласників належить по 61/400 частини зазначеного будинку.

Згідно довідки КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» від 02 червня 2015 року 39/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 1968 року, яке видане Черкаським відділом комунального господарства.

Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради від 05 жовтня 1957 року під забудову житлового будинку по АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 600 кв. м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 квітня 1961 року

ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_12 та ОСОБА_17 від імені ОСОБА_18 продали, а ОСОБА_5 купила 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 квітня 1961 року

ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_12 та ОСОБА_17 від імені ОСОБА_18 продали, а ОСОБА_19 і ОСОБА_20 купили іншу 1/2 частину вказаного домоволодіння.

ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_19 і ОСОБА_20 з другої сторони, досягнули згоди про розподіл земельної ділянки на якій розташоване придбане ними домоволодіння. За заявою ОСОБА_5 техніком КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» був складений акт про поділ земельної ділянки від 29 березня 1963 року, відповідно до якого земельна ділянка була розділена навпіл згідно їх часток в праві власності, які складали станом на березень 1963 року: 1/2 частка домоволодіння належала ОСОБА_5, 1/2 частка - співвласникам

ОСОБА_19 та ОСОБА_20, тобто по 300 кв. м кожному із співвласників.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 30 липня 1993 року та від 24 вересня 1997 року 61/100 частина житлового будинку, що належали ОСОБА_19 та ОСОБА_20, перейшла в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Згідно договору дарування частини житлового будинку від 26 березня

1998 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували 61/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м., ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітнім ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно частини четвертої статті 88 Земельного кодексу України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Частинами першою та другою статті 120 ЗК України передбачено, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку (пункт 22 наведеної вище постанови Пленуму).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції, вірно застосувавши положення статей 88, 152 ЗК України, врахувавши висновок судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2016 року, обґрунтовано встановив порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту № 3 зазначеного висновку, оскільки цей варіант передбачає встановлення користування земельною ділянкою без відхилення від ідеальних часток співвласників, і при такому варіанті користування земельною ділянкою кожна із сторін матиме змогу користуватися та обслуговувати свою частину будинку та господарських споруд, не порушуючи права інших осіб.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що між попередніми власниками у 1963 році був встановлений порядок розподілу земельної ділянки, проте такий порядок не відповідає розмірам часток у власності співвласників будинку та унеможливлює обслуговування частини належного позивачам будинку.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, обставини справи в повній мірі не встановив, не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року скасувати, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф.Хопта