Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 686/18697/14-ц

провадження № 61-12952св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 20 грудня 2012 року позичила

ОСОБА_4 кошти строком на 8 місяців в розмірі 12 750,00 доларів США, що еквівалентно 173 400,00 грн, про що остання написала власноручно розписку.

17 січня 2013 року позивач знову позичила відповідачу ще 4 000,00 доларів США, що еквівалентно 54 400,00 грн строком до 17 квітня 2013 року про що свідчить написана розписка. У встановлені строки зобов'язання з повернення боргу ОСОБА_4 не виконала.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних за користування коштами.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 12 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 227 800,00 грн, 3 % річних за користування коштами у розмірі 7 157,05 грн, інфляційні втрати - 29 461,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що сторони уклали у простій письмовій формі два договори позики, які оформлено у виді розписок, за якими ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 кошти в загальній сумі 16 750,00 доларів США. При цьому відповідно до розписки від 29 липня 2013 року змінено строк повернення коштів, а саме до листопада 2013 року, однак кошти боржником повернуті не були, а тому вони підлягають стягненню у судовому порядку.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 09 жовтня 2015 року доповнено резолютивну частину заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада

2014 року наступним: сума боргу згідно з розпискою від 20 грудня 2012 року у розмірі 264 418,00 грн, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 еквівалентна - 19 442,50 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 227 800,00 грн та трьох відсотків річних в сумі 7 157,05 грн змінено та викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 20 грудня 2012 року та

від 17 січня 2013 року в сумі 227 800,00 грн, що еквівалентно 16 750,00 доларів США,

та трьох відсотків річних в сумі 5 148,09 грн, а всього 232 928,09 грн.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат у сумі 29 461,00 грн та судових витрат в сумі 5 144,00 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь інфляційних втрат у сумі 29 461,00 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 487,20 грн витрат на правову допомогу та 2 329,26 грн у вигляді судового збору.

Додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 09 жовтня 2015 року скасовано.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 29 461,00 грн, оскільки грошове зобов'язання виникло у валюті, тому положення частини другої статті 625 ЦК України до таких вимог не застосовуються. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних суд апеляційної інстанції виходив із змінених термінів дії договору позики та при цьому керувався вимогами статті 625 ЦК України. Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 2 500,00 грн суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме вимоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та не врахував всі обставини справи з приводу витрат позивача на правову допомогу. Також суд зазначив, що з інвалідів ІІ групи, якщо вони є відповідачами та рішення ухвалено не на їх користь, то за змістом статті 88 ЦПК України з такої категорії осіб підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору на користь особи якої ухвалено судове рішення пропорційно задоволеним позовним вимогам.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка від 17 січня 2013 року, яка надана до суду позивачем не є доказом того, що ОСОБА_4 отримала в борг саме від

ОСОБА_3 4 000,00 доларів США, оскільки в кінці розписки дописана іншим почерком та кольором пасти, а тому не може бути належним доказом, що

ОСОБА_3 є кредитором ОСОБА_4 Крім того, суди всупереч приписам статей 58, 59 ЦПК України, обґрунтовували своє рішення розпискою від 29 липня 2013 року, яка відсутня в матеріалах справи. Також, порушуючи частину другу статті 88 ЦПК України та пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судом стягнуто судовий збір з відповідача, яка є інвалідом ІІ групи, що підтверджується наявним у матеріалах справи пенсійним посвідченням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У червні 2017 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору із ухваленням в цій частині нового рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом встановлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким позивач передала відповідачу 12 750,00 доларів США, та які відповідач зобов'язалася повернути позивачу протягом восьми місяців до вересня 2013 року. Розмір процентів за договором встановлений не був.

17 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений ще один договір позики, за якими позивач передала відповідачу 4 000,00 доларів США, та які відповідач зобов'язувалася повернути позивачу до 17 квітня 2013 року. Розмір процентів за договором також встановлений не був.

29 липня 2013 року ОСОБА_4 написала розписку, в якій зазначила, що станом

на 29 липня 2013 року вона має борг в сумі 16 750,00 доларів США, які зобов'язується повернути до листопада 2013 року. Вказана розписка передана ОСОБА_3, яка на цій розписці власноручно написала, що вона погоджується на продовження терміну повернення ОСОБА_4 їй боргу у сумі 16 750,00 доларів США до листопада 2013 року.

Тобто фактично сторони за згодою змінили строк дії договору позики до

30 листопада 2013 року.

У вказані строки борг за цими договорами позики у загальній сумі 16 750,00 доларів США повернутий ОСОБА_4 не був.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або

кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з позичальника боргу за розпискою, суди першої й апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач доказів повернення коштів отриманих у позивача у борг в строки, визначені договором позики, не надала, а отже, відповідно до положень статті 533 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США зазначеному у позовних вимогах.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат апеляційний суд виходив із такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України

від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики та підтверджує його укладення, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми, тому апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики, а отже, наявні підстави для стягнення на користь позивача суми боргу разом із 3 % річних. При цьому, судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Разом з тим суди як першої так і апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення та довідкою МСЕК, а тому з неї не підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем.

Так зі змісту пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Відповідно до частини другої статті 88 ЦПК України 2004 року якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ухвалене у справі апеляційним судом рішення в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про компенсування ОСОБА_3 судових витрат за рахунок держави, оскільки відповідач ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи та відповідно звільнена від їхньої сплати.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року скасувати в частині стягнення судових витрат із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати компенсувати за рахунок держави у сумі 2 390,20 грн у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик