Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа № 756/4205/15-ц

провадження № 61-30172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А., від 21 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2007 року він сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 40 650, 00 євро у рахунок майбутнього придбання садового будинку та земельної ділянки, про що було складено відповідні розписки. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь грошові кошти у сумі 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170, 52 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2013 року зазначене рішення було змінено у частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170, 52 грн. Позивач стверджував, що незважаючи на те, що рішення про стягнення належних йому коштів набуло законної сили 18 квітня 2013 року, відповідач не повернула борг, у зв'язку з чим він змушений був звернутися до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві) за примусовим виконанням рішення суду, яке було виконано лише 02 лютого 2015 року.

ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_5 несвоєчасно виконала зобов'язання щодо повернення грошових коштів у розмірі 40 650, 00 євро, і він фактично отримав грошові кошти у розмірі 18 500, 65 євро, а тому зазнав реальних збитків у розмірі 22 149, 15 євро, які просив стягнути з останньої.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва, у складі судді Майбоженко А. М., від 07 вересня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2013 року, яким з останньої на користь позивача стягнуто 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становить 428 170, 52 грн, у повному обсязі не виконано, так як згідно курсу НБУ станом на 26 січня 2015 року сплачена відповідачем сума складає 27 730, 12 євро, а тому державний виконавець не мав правових підстав для закінчення виконавчого провадження, однак, позивачем постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження оскаржена не була. Крім того, спір між сторонами про стягнення 40 650, 00 євро вже був вирішений судом, а тому повторне стягнення з відповідача цієї ж суми порушує принцип юридичної визначеності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2017 року змінено у частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_4 позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов помилкового висновку, що відповідачем рішення суду не виконане, а державний виконавець не мав правових підстав для закінчення виконавчого провадження. Чинним законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду. Еквівалент боргу, який підлягав стягненню з відповідача, був визначений судом на день ухвалення рішення, тому доводи позивача про те, що грошові кошти повинні були стягнені з відповідача у еквіваленті гривні до євро станом на день платежу суперечать рішенню суду. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що несвоєчасним виконанням рішення суду відповідачем йому були завдані збитки у розмірі 22 149, 15 євро у зв'язку із курсовою різницею станом на час виконання рішення, проте, це суперечить положенням статті 22 ЦК України, позивачем не надано доказів, понесених ним витрат на вказану суму. Курсова різниця не є збитками у розумінні статті 623 ЦК України. Збитки повинні існувати на час звернення кредитора до суду із позовними вимогами про примусове виконання грошового зобов'язання.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що курсова різниця не є збитками.

13 грудня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

29 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року (справа № 2/316/12) стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170, 52 грн, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 16 000, 00 грн та судові витрати з кожного з відповідачів у розмірі 910, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2013 року (справа № 2/316/12) рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року скасовано у частині солідарного стягнення грошових коштів у розмірі 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170, 52 грн, та стягнення судових витрат, ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 40 650, 00 євро, що за курсом НБУ становило 428 170, 52 грн та судові витрати у розмірі 1 820, 00 грн.

Постановою державного виконавця відділу ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 23 травня 2013 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 429 990, 52 грн, яке 27 травня 2013 року було об'єднано з виконавчим провадженням про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 16 000, 00 грн.

02 лютого 2015 року розпорядженням державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві № 38154819 прийнято рішення перерахувати 445 990, 52 грн боргу на рахунок стягувача ОСОБА_4 та постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві ОСОБА_7 від 11 березня 2015 року закінчено виконавче провадження у зв'язку з фактичним виконанням ОСОБА_5 рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015 року (справа № 756/11695/14) з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто 185 608, 51 грн інфляційних втрат та три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 зазначав, що внаслідок несвоєчасного виконання ОСОБА_5 рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2013 року, а також через курсову різницю він фактично отримав лише 18 500 євро, замість 40 650 євро.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Визначення поняття збитків наводиться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верхового Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Судом апеляційної інстанції при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року).

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта