Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

місто Київ

справа № 520/17517/14-ц

провадження № 61-1581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Одеська міська рада,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Водолій»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований ним житловий будинок літ. «А», «А1», «А2», загальною площею 356, 0 кв.м, житловою площею 204, 40 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1

На обґрунтування пред'явлених вимог позивач зазначив, що, скориставшись своїм правом на житло, він побудував зазначений житловий будинок. Посилався на те, що він не має можливості ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати право власності на нього, оскільки право власності на земельну ділянку у нього відсутнє, проте право на забудову на зазначеній земельній ділянці підтверджено рішенням Одеської міської ради від 23 грудня 2011 року № 1653-VI, згідно з яким йому надано дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки. Заявник просив визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок на підставі частини третьої статті 376 ЦК України.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач за власні кошти створив нову річ, житловий будинок побудований з дотриманням відповідних норм і правил, без порушення прав та інтересів інших осіб, з дозволу власника земельної ділянки, який не надав свої заперечення до суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Водолій» (далі - ТОВ «Водолій», товариство), не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, у якій зазначило, що ОСОБА_3 не повідомив суд про те, що у випадку визнання судом за ним права власності на самочинно збудований житловий будинок будуть порушені права інших осіб, зокрема право користування земельною ділянкою ТОВ «Водолій».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що, оскільки суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки особи, яка не брала участі у справі, на стадії апеляційного провадження зазначене порушення усунути неможливо, рішення суду підлягає безумовному скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Апеляційний суд дійшов висновку, що єдиний комплекс будівель з одинадцяти блоків, розташований на АДРЕСА_2, збудований у 2012 році ОСОБА_4, в тому числі один із блоків, що самочинно збудований на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ТОВ «Водолій». ОСОБА_3 не надав суду належних та допустимих доказів про здійснення саме ним самочинного будівництва, крім замовлення від 06 серпня 2014 року про резервування адреси нерухомого майна та заяви від 21 листопада 2014 року на ім'я експерта ОСОБА_5 про проведення будівельно-технічного дослідження спірного житлового будинку. Крім того, згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3просив скасувати рішення апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що у ТОВ «Водолій» відсутні правові підстави для звернення зі скаргою до апеляційного суду, так як відсутні права, які порушені та потребують цивільно-процесуального захисту. Рішення Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ не підтверджує виникнення права постійного користування, оскільки є лише підставою для надання у 2001 році ТОВ «Водолій» права на оформлення права на постійне користування земельною ділянкою. Товариством не надано доказів того, що згадане рішення Одеської міської ради реалізоване, а тому право на постійне користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, у ТОВ «Водолій» не виникло. Також рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року скасоване рішення від 17 квітня 2001 року

№ 2405-ХХІІІ у зв'язку із неможливістю його виконання. Таким чином, у ТОВ «Водолій» відсутнє право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, а отже, відсутній й об'єкт, що підлягає судовому захистові. На переконання заявника, ТОВ «Водолій» не надано належних та допустимих доказів наявності права володіння та користування земельною ділянкою, оскільки у матеріалах справи відсутній акт на право постійного користування земельною ділянкою, що містить план меж земельної ділянки. Заявник у касаційній скарзі зазначає, що ТОВ «Водолій» не дало пояснення, яким саме чином визнання права власності на збудований ОСОБА_3 будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (далі - згідно з присвоєною поштовою адресою: АДРЕСА_1, порушує його право як користувача земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2

У матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про те, що будинок, збудований ОСОБА_3, знаходиться на земельній ділянці, якою користується товариство. У касаційній скарзі зазначено, що ОСОБА_3, побудувавши будинок на земельній ділянці, відвід якої був розпочатий, але не закінчений, враховуючи зміни у законодавстві та відсутність певних норм, які б регулювали такі питання, опинився у ситуації, коли єдиним способом на належне оформлення права власності є звернення до суду.

ТОВ «Водолій» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначило, що позовна заява ОСОБА_3 не містить відомостей про період часу, упродовж якого ним здійснено самочинне будівництво житлового будинку у АДРЕСА_1. Апеляційний суд Одеської області у цивільній справі № 520/3536/13-ц встановив, що об'єкт фактичного самочинного будівництва спірного житлового будинку є одним з блоків єдиного комплексу будівель домоволодіння, що складається з 11 блоків та знаходиться на земельній ділянці, якою користується ТОВ «Водолій», та збудований у 2012 році ОСОБА_4, а не позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року встановлено, що ТОВ «Водолій» на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року стало власником 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до частини першої статті 30 ЗК України

(в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Враховуючи те, що у володінні ТОВ «Водолій» перебувають будівлі та споруди, які розташовані в межах земельної ділянки у АДРЕСА_2, та яка у своїх розмірах співпадає із земельною ділянкою у АДРЕСА_1, то безпідставними є доводи ОСОБА_3 про те, що права ТОВ «Водолій» не порушені. Оскільки за договором купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року до ТОВ «Водолій» перейшло право власності на 26/100 частин домоволодіння, загальною площею 659,1 кв.м, розташованих на ділянці площею 10 434 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, то у ТОВ «Водолій» виникло право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться будівлі та споруди, що належать йому на праві власності. Факт скасування Одеською міською радою рішення від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ не свідчить про відсутність у ТОВ «Водолій» прав на згадану земельну ділянку.

ТОВ «Водолій» у запереченнях проти касаційної скарги також зазначає, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на це майно не було зареєстроване раніше у встановленому законом порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Водолій» на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року набуло у власність 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

У цивільній справі № 520/3536/13-ц рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року, позов Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (далі - Інспекція ДАБК в Одеській області) до ОСОБА_4 про знесення самочинно зведених шести будівель, загальною площею 725, 00 кв.м, та приміщення для охорони, площею 40 кв.м, що розташовані на земельній ділянці користувача ТОВ «Водолій» на АДРЕСА_2, - задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року зазначені судові рішення скасовані із закриттям провадження у справі.

При цьому апеляційним судом встановлено, що із земель, вилучених з користування ТОВ «Водолій» на підставі рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3052-ХХІІІ, земельна ділянка НОМЕР_1, площею 0,0720 га, передана у власність ОСОБА_6, а земельна ділянка НОМЕР_2, площею 0,0720 га, передана ОСОБА_7

08 лютого 2002 року згадані особи отримали державні акти на право власності на ці земельні ділянки та 29 серпня 2011 року продали їх ОСОБА_4, яка 28 грудня 2011 року отримала державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки.

У червні 2012 року ОСОБА_4 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва двох зблокованих житлових будинків на АДРЕСА_2 (земельні ділянки НОМЕР_1 та НОМЕР_2) шляхом декларування початку виконання будівельних робіт, декларації зареєстровані Інспекцією ДАБК в Одеській області 11 червня 2012 року.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 не зазначив, в який період він самочинно побудував житловий будинок, який відповідає за характеристиками одному з блоків будинку, побудованого ОСОБА_4 у 2012 році на земельній ділянці, якою користується ТОВ «Водолій», та не надав суду доказів здійснення саме ним самочинного будівництва, крім замовлення від 06 серпня 2014 року про резервування адреси нерухомого майна та заяви від 21 листопада 2014 року на ім'я експерта ОСОБА_5 про проведення будівельно-технічного дослідження спірного житлового будинку.

Представники ОСОБА_3, які також представляли інтереси ОСОБА_4 у справі № 520/3536/13-ц, в суді апеляційної інстанції не змогли дати пояснення з використанням фотографій будинків, що містяться у справі, де та який саме будинок побудував позивач.

Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд керувався положеннями Конституції України, ЦК України, ЗК України щодо набуття і реалізації права власності на об'єкт самочинного будівництва.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об'єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об'єкта.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Верховний Суд визнає обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 не довів, що є особою, якій належить право вимоги за пред'явленим в суді позовом про визнання права власності на самочинне будівництво на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, оскільки відсутні докази того, що саме він здійснив спірне самочинне будівництво.

При цьому, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 18 лютого2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Такий правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі

№ 6-225цс14.

Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що не може вважатися відведенням земельної ділянки під будівництво об'єкта нерухомості рішення Одеської міської ради від 10 вересня 2015 року

№ 7049-VI про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки, площею 0,0910 га, за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, оскільки воно прийнято після ухвалення Київським районним судом м. Одеси заочного рішення 02 лютого 2015 року про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва. Таке рішення міської ради не є підставою виникнення прав на земельну ділянку у розмінні статті 125 ЗК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі, оскільки права ТОВ «Водолій» не порушені, з урахуванням такого.

Суди під час розгляду справи про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва мають перевіряти наявність у позивача відповідного права на земельну ділянку, на якій зведено цей об'єкт. Цільове призначення зведеної споруди має узгоджуватися із визначеним цільовим призначенням земельної ділянки.

Згадані обставини судом першої інстанції не встановлені, а тому, відповідно, суд не встановив існування правових підстав для застосування статті 376 ЦК України.

Підставою для застосування статті 392 ЦК України є оспорювання чи невизнання іншою особою належного позивачу права.

Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо особі належить певне суб'єктивне право на річ, то така особа вправі звернутись до суду із вимогою про визнання за нею права у судовому порядку.

Судом апеляційної інстанції встановлено наявність спору між позивачем та ТОВ «Водолій» з приводу права на об'єкт самочинно зведеного будівництва. Такий спір є дійсним та реальним, що дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції помилково не роз'яснив позивачу право на клопотання про залучення до участі у справі товариства та відповідні правові наслідки. Такі дії позивача можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами на шкоду правам та законним інтересам інших осіб.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українине належить до повноважень Верховного Суду. Судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик