Справа № 456/4016/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/902/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремета Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у справі за позовом Вінницького національного університету імені М.І. Пирогова до ОСОБА_4 про стягнення вартості навчання,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення 141,564,00 грн. основної суми боргу за навчання, 102 917,03 грн. суми збитків від інфляції та 16 231,94 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми, а також 3910,70 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування вимог представник позивача ОСОБА_5 покликався на те, що 01 вересня 2008 року між Вінницьким національним медичним університетом імені М.І. Пирогова (далі - Позивач) та ОСОБА_4 (далі - Відповідач) у зв'язку з зарахуванням Відповідача на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, що підтверджується Наказом № 275 від 01.08.2008 року по Вінницькому національному медичному університету імені М.І. Пирогова, було укладено Угоду № 130 про підготовку лікаря.

Укладена з Відповідачем Угода про підготовку лікаря № 130 від 01.09.2008 року відповідає типовій угоді, яка укладається згідно з п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 року.

Вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря - фахівця з вищою освітою (спеціаліста) передбачена п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 року, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

Відповідно до Наказу № 251 від 26.06.2014 р. по ВНМУ ім. М.І. Пирогова, студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано Диплом спеціаліста від 26.06.2014 року НОМЕР_1, які засвідчують, що Відповідач закінчив навчання у Позивача та отримав диплом спеціаліста, отримавши повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобув кваліфікацію лікаря.

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання згідно укладеної Угоди, щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки лікаря - фахівця з вищою освітою (спеціаліста) - Відповідача, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача Відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста.

Згідно з вимогами п.8.3 «Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р., та Угоди після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації Позивач забезпечив Відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, зокрема, надавши Відповідачу направлення на роботу № 130 від 19.03.2014 року на посаду - лікаря загальної практики сімейної медицини КУ «ЦПМСД Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА, де він зобов'язаний був відпрацювати не менше трьох років. Підтвердженням чого є такі письмові докази: пропозиція щодо працевлаштування від 26.06.2014 р., картка працевлаштування випускника - відповідача від 26.06.2014 року та направлення на роботу № 130 від 19.03.2014 р.

Позивач виконав передбачені Угодою зобов'язання щодо Відповідача в повному обсязі.

Згідно з Угодою і відповідно до Картки працевлаштування випускника від 26.06.2014 року та Направлення на роботу № 130 від 19 березня 2014 року Відповідач зобов'язувався прибути за місцем направлення до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА, працевлаштуватись на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини та відпрацювати за вказаним місцем направлення три роки.

Відповідно до Листа Головного лікаря Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА Вих. № 857 від 07.11.2016 р. та Листа Начальника Управління охорони здоров'я Житомирської ОДА Вих. № 3785/0310 від 29.11.2016 року Позивача проінформовано, що Відповідач - ОСОБА_4, яка була скерована на роботу до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини після закінчення навчання в інтернатурі до роботи не приступила. Таким чином, в порушення вимог Угоди Відповідач після закінчення навчання в інтернатурі не працевлаштувалась та не відпрацювала за вказаним місцем направлення три роки.

Пунктами 1 та 2 Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» встановлено: «1. Установити, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

Установити, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж: три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання».

Згідно з п. 14 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою KM України № 992 від 22.08.1996 року, «Уразі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поваленої причини приступити до роботи за призначенням … випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати».

У відповідності до змін, що внесені до Постанови КМ України від 22 серпня 1996 р. № 992, затверджених Постановою КМ України від 15.04.2015 р. № 216, «1. Пункт 3 постанови викласти в такій редакції: «3. Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю».

Згідно Угоди - Відповідач взяв на себе зобов'язання - прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку.

Оскільки, в порушення вимог Угоди та зазначених нормативно-правових актів, зокрема, Постанови КМ України від 22.08.1996 р. № 992, Постанови КМ України від 15.04.2015р. №216, п.1 та п. 2 Указу Президента України №77/96 від 23.01.1996 р., Наказу МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р., Відповідач не прибув за направленням та відмовився без поважної причини приступити до роботи за призначенням, не відпрацював за вказаним місцем направлення три роки чим порушив зобов'язання, передбачене Угодою, він зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Позивач з урахування вимог ч.2 ст.625 ЦК України провів розрахунок заборгованості за навчання Відповідачки за 2008-2014 навчальний рік за спеціальністю «Лікувальна справа» і така складає: 260 712 грн. 97 коп., що включає: основна сума боргу становить - 141 564 грн. 00 коп.; збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) становлять - 102 917 грн. 03 коп.; 3 % відсотки річних від простроченої суми становлять - 16 231 грн. 94 коп.

Позивач просив стягнути зазначену заборгованість з відповідачки в повному обсязі.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову Вінницького національного університету імені М.І. Пирогова відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова.

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що апелянтом не доведено порушення відповідачем -ОСОБА_4 виконання Угоди про підготовку лікаря № 130 від 01.09.2008 р. та стосовно чинності і застосування правових норм нормативно-правових актів відносно спірних правовідносин, оскільки 01 вересня 2008 року між апелянтом та відповідачем, у зв'язку із зарахуванням відповідача на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, було укладено Угоду про підготовку лікаря № 130. Укладена з відповідачем Угода про підготовку лікаря № 130 від 01.09.2008 р. відповідає типовій угоді яка була укладена у відповідності до п. 4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 р., що була чинна на момент укладання зазначеної угоди. Вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря - фахівця з вищою освітою (спеціаліста) передбачена п. 4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 року, якою визначено - керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1. Відповідно до Наказу № 251 від 26.06.2014 р. по ВНМУ ім. М.І. Пирогова, студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 Відповідачу - ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію ЛІКАРЯ і видано Диплом спеціаліста від 26.06.2014 року НОМЕР_1, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у апелянта та отримав диплом спеціаліста, отримавши повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобув кваліфікацію лікаря. Таким чином, апелянт виконав взяті на себе зобов'язання згідно укладеної Угоди, щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки лікаря - фахівця з вищою освітою (спеціаліста) - відповідача, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста.

Також покликається на те, що твердження суду першої інстанції стосовно того, що «Порядок працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», який затверджений Наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р. скасований не відповідає дійсності, оскільки даний Наказ МОЗ України не скасований та був чинний на момент подачі позову і на даний час.

Крім того, покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що картка працевлаштування випускника ОСОБА_4 була оформлена з порушенням, оскільки такий висновок суду є припущенням, що порушує вимоги ч. 6 ст. 81 ЦПК України де зазначено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Натомість, згода відповідача з пропозицією працевлаштування в Пропозиції щодо працевлаштування відповідно до Угоди, що підтверджується особистим записом відповідача 19.12.2013 р. і засвідчена її підписом, судом першої інстанції не взятий до уваги та вказаному доказу не надано належну оцінку.

Покликається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, які стосуються того, що відповідач навчався в Вінницькому національному медичному університеті імені М.І. Пирогова, який є державним закладом вищої освіти, на державній формі навчання за державним замовлення, за рахунок коштів Державного бюджету України. Враховуючи зазначене, апелянт надав суду першої інстанції точний розрахунок фактичних витрат на навчання відповідача, який здійснений відповідно до дійсних витрат державного бюджету та відповідного кошторису апелянта, але суд з незрозумілих підстав не взяв до уваги зазначений розрахунок.

Крім того, звертає увагу апеляційного суду на той факт, який вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, що суд вибірково ставиться до окремих нормативно-правових актів, зокрема, до постанови КМУ № 992 від 22.08.1996 р., якою затверджений Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, маніпулює і неоднозначно трактує чинність зазначеного нормативно- правового акту. Так, в одному випадку суд першої інстанції зазначає, що вказана постанова КМУ № 992 від 22.08.1996 р. втратила чинність на даний час і суд не може керуватись нею, а в іншому випадку на підтвердження своїх неправомірних висновків посилається на зазначену постанову, як наприклад щодо порядку відшкодування коштів.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання представник позивача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та відповідач ОСОБА_4 не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи від сторін не поступило, поважності причин неявки в судове засідання ними не надано, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу Законом України «Про освіту» (в редакції, чинній на момент подання позову) не передбачена. Такий обов'язок призводить до порушення конституційного права випускників вищого навчального закладу на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушує право на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції із наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 01.09.2008 року між Вінницьким національним медичним університетом імені М. І. Пирогова та ОСОБА_4 було укладено Угоду про підготовку лікаря № 130. Така Угода була укладена на підставі ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу Відповідача до університету), Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, та Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 367 від 25.12.1997 року.

Відповідно до пп. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом, бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи, самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Згідно з ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.

Станом на 01.09.2008 року, коли між Позивачем і Відповідачем було укладено Угоду на підготовку лікаря № 130, Відповідач не досягла 18 років (Відповідач народилася 12 квітня 1991 року). При цьому Позивач не надав копії письмової згоди батьків Відповідача на укладення такої угоди, як це вимагає ч. 2 ст. 32 ЦК України. Натомість батьки Відповідача своєю письмовою заявою на ім'я суду ствердили, що не надавали згоду на укладення своєю донькою, ОСОБА_4, Угоди на підготовку лікаря № 130 від 01.09.2008 року і не знали про її зміст.

Таким чином, ст.32 ЦК України передбачений вичерпний перелік правочинів, які особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має право укладати без згоди батьків (опікунів, піклувальників). Угоди про підготовку лікаря, з умовою відшкодування значної суми коштів, в даному переліку немає.

Більше того, Угода на підготовку лікаря № 130 передбачає відповідальність Відповідача у формі відшкодування вартості навчання. Відповідно до ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

За ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На момент подання позовної заяви ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» була виключена у зв'язку з із прийняттям Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014 року. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, прийнятий на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 376 цей підзаконний нормативно-правових акт визнаний таким, що втратив чинність.

Таким чином, положення Закону України «Про освіту» та підзаконного нормативно-правового акту, що передбачають відповідальність за відмову випускника державного вищого навчального закладу відпрацювати за призначенням, скасовані.

Порядок працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, який затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року, на сьогодні суперечить положенням Закону України «Про освіту» та «Про вищу освіту», які не містять умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. З огляду на ч. 7 ст. 10 ЦПК України, яка передбачає, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, який затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року.

Таким чином, відповідальність випускника державного вищого навчального закладу у разі відмови відпрацювати за призначенням у чинному законодавстві скасована, оскільки відповідні положення виключені із Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту». З огляду на ч. 2 ст. 5 ЦК України законодавчі положення, що скасовують цивільну відповідальність особи, мають зворотну дію в часі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова - залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.08.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета