Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 486/388/16-ц

провадження № 61-8824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKUCA00000146, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг на споживчі цілі 70 400 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення - 06 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, 07 вересня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року змінено в частині звернення стягнення на іпотечне майно.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором, укладеним 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, а саме - квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості станом на 07 червня 2011 року у розмірі 90 606,03 доларів США, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі - покупцеві з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення купівлі-продажу, за початковою ціною для подальшої реалізації предмета іпотеки у розмірі 404 000 грн 00 коп.

03 грудня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІ. М. вчинила виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 21 серпня по 25 листопада 2015 року грошових коштів у розмірі 383 737 грн 09 коп., з яких: 11 466,52 доларів США - пеня, 4 151,43 доларів США - заборгованість за відсотками; 334,00 доларів США - комісія.

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 21 березня 2016 року відкрито виконавче провадження.

Оскільки на час вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса позивач не був належним чином повідомлений про наявність у нього заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» та між сторонами існував спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2016 року у складі судді Падалка В. О. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 7101, про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 383 737 грн 09 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приватний нотаріус у порушення вимог чинного законодавства України 03 грудня 2015 року вчинив виконавчий напис за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, поза межами трирічного строку з часу виникнення у стягувача права вимоги за кредитним договором і не впевнився в отриманні боржником вимог банку.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що приватний нотаріус для вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості за період з 21 серпня по 25 листопада 2015 року отримав від банку документи, перелік яких вказано у постанові Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, а тому його дії щодо вчинення виконавчого напису були законними. Нотаріус перевіряє тільки наявність необхідних документів, указаних у постанові уряду, та не встановлює права і законні інтереси учасників правовідносин. Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права, а саме: норми Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які до спірних правовідносин не застосовуються. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, Апеляційний суд Миколаївської області у своєму рішенні від 31 жовтня 2013 року зазначив розмір кредитної заборгованості, яка утворилась станом на 07 червня 2011 року, у той час як виконавчий напис нотаріуса вчинено щодо заборгованості, яка виникла у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору від 07 вересня 2007 року за період з 21 серпня по 25 листопада 2015 року, а тому ці обставини не можуть вказувати на наявність спору щодо суми кредитної заборгованості.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив строки звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого, не звернув увагу на те, що такий напис може бути вчинено після спливу тридцяти днів з часу направлення стягувачем повідомлення на адресу боржника, та вчинив такий виконавчий напис через три дні після направлення ОСОБА_3 повідомлення про усунення порушення кредитного договору. Під час вчинення виконавчого напису приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. не перевірила, чи отримав зазначене повідомлення боржник, не звернула увагу на те, що банк не надав первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення. 30 жовтня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору купівлі-продажу відчужив на користь ТОВ «ЕстейтСеллинг» предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. За період з 07 вересня 2007 року ОСОБА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості сплатив банку 44 737,70 доларів США, що становить 358 348 грн 98 коп. ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно нарахував заборгованість за період з 21 серпня по 25 листопада 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKUCA00000146, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит на споживчі цілі у розмірі 70 400 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення - 06 вересня 2017 року.

07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

30 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № NKUCA00000146.

03 грудня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Миколаївської області Бондар І. М. вчинила виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 21 серпня по 25 листопад 2015 року грошових коштів у розмірі 383 737 грн 09 коп., з яких: 11 466,52 доларів США - пеня, 4 151,43 долари США - заборгованість за відсотками; 334,00 доларів США - комісія.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Черненко Г. О. від 21 березня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернувшись у липні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення із зняттям з реєстраційного обліку, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Після ухвалення рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису нотаріуса, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 88 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором, укладеним 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, а саме квартиру АДРЕСА_1, у рахунок погашення кредитної заборгованості станом на 07 червня 2011 року у розмірі 90 606,03 доларів США, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі - покупцеві з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення купівлі-продажу, за початковою ціною для подальшої реалізації предмета іпотеки у розмірі 404 000 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вище положення норм чинного законодавства України уваги не звернув, не перевірив доводів боржника у повному обсязі, не взяв до уваги рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року та залишив поза увагою те, що у зв'язку із наявністю судового рішення про дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк позбавлений можливості стягувати з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, пеню та комісію, оскільки у випадку невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки банк має право на звернення до суду з позовом на підставі статті 625 ЦК України.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить урахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, надати правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених фактичних обставин справи і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк