Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

місто Київ

справа № 727/1568/16-ц

провадження № 61-5048св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року у складі судді Смотрицького В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Савчук М. В., Чупікової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом, в подальшому уточненим, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 179, 28 дол. США, а також судових витрат.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 листопада 2006 року між сторонами укладений кредитний договір № 36789-сred, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 6 000, 00 дол. США на строк до 10 листопада 2008 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Відповідач свої зобов'язання не виконав, своєчасно не повернув банку грошові кошти для сплати заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, іншими витратами. У зв'язку із зазначеним станом на 14 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 24 049, 58 дол. США, з яких: 4 764, 22 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту, 19 285, 36 дол. США - заборгованість за процентами.

Згідно зі зміненими позовними вимогами банк просив стягнути з відповідача на свою користь у межах передбаченого договором п'ятирічного строку позовної давності суму заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом у період з 19 лютого 2011 року до 19 лютого 2016 року, у розмірі 16 179, 28 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19 лютого 2016 року еквівалентно 428 103, 75 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 256, 525, 527, 530, 1054 ЦК України, просив задовольнити позов повністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 5.6 кредитного договору строк позовної давності визначений тривалістю у 5 років, проте з моменту виникнення права пред'явлення вимоги до подання позову минуло 8 років й 7 місяців, а з часу закінчення визначеного договором строку його виконання, тобто з листопада 2008 року до подання позовної заяви, - більш ніж 7 років, тобто позовна давність сплинула. Оскільки клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, до суду подана заява про застосування строку позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що після зміни позовних вимог банк просив стягнути з відповідача на його користь у межах передбаченої договором п'ятирічної позовної давності суму заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом у період з 19 лютого 2011 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 16 179, 28 дол. США. Проте банк не врахував змісту норми статті 266 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності до основної вимоги унеможливлює стягнення також й процентів, що розраховуються, виходячи з суми кредиту.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у вересні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначив, що оскільки грошові кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому проценти за кредитом підлягали стягненню з відповідача у межах позовної давності, що й було складовою позовних вимог банку. Обґрунтовуючи власну правову позицію, банк посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 30 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 листопада 2006 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір № 36789-сred, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 6 000, 00 дол. США на строк до 10 листопада 2008 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

За умовами пункту 3.1 договору за користування кредитом позичальник зобов'язався сплачувати 25 процентів річних, розрахованих від суми залишку непогашеної згідно з графіком заборгованості.

Згідно з пунктом 3.2 договору у разі порушення зобов'язань з погашення кредиту позичальник зобов'язався сплачувати 48 процентів річних, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості згідно з графіком.

Невід'ємною частиною укладеного кредитного договору є додаток № 1 до нього з погодженим сторонами графіком погашення кредиту та процентів, в якому визначено розмір та дата щомісячної виплати суми кредиту до сплати та відсотків за користування кредитом (а.с. 8).

Відповідно до умов договору (пункт 1.4.) і графіка погашення кредиту та процентів сторонами визначено строк повного погашення кредиту - 10 листопада 2008 року.

Відповідно до пункту 5.6 кредитного договору строк позовної давності сторони визначили тривалістю у п'ять років.

Останній платіж за договором відповідачем фактично сплачено 16 липня 2007 року.

Судами встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору від 10 листопада 2006 року щодо обсягу та строків повернення кредиту, процентів, внаслідок чого станом на 14 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 24 049, 58 дол. США, з яких: 4 764, 22 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту, 19 285, 36 дол. США - заборгованість за процентами.

Згідно зі зміненими позовними вимогами банк просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом в межах п'ятирічної позовної давності за період з 19 лютого 2011 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 16 179, 28 дол. США, що за курсом НБУ складало 428 103,75 грн (а.с. 38-42).

Як встановлено судами і підтверджується матеріалами цивільної справи, починаючи з 14 червня 2007 року у відповідача перед банком існувала прострочена заборгованість за кредитом та процентами, які ним не виплачені.

Відповідно до пункту 2.3.1 кредитного договору банк був вправі в односторонньому порядку розірвати договір з направленням повідомлення про повернення кредиту в повному обсязі з виплатою відсотків за час фактичного користування кредитними коштами.

29 квітня 2016 року та 13 червня 2016 року ОСОБА_3 звертався до суду із заявами про застосування позовної давності (а. с. 31, 45).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, у частині другій статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пункту 1.4 договору строком повного погашення кредиту є 10 листопада 2008 року. Згідно з умовами договору і графіком погашення кредиту та відсотків, що є додатком до укладеного договору, строком кожної виплати процентів є певна зазначена в цьому графіку дата, після настання якої у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх кредитних зобов'язань у позивача виникало право звернутися з відповідним позовом до суду.

Відтак у межах строку кредитування, до 10 листопада 2008 року, відповідач був зобов'язаний, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти щомісячними платежами до 28 числа кожного наступного місяця.

Починаючи з 11 листопада 2008 року, відповідач зобов'язаний був незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю суму заборгованості за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьомупозовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі з 10 листопада 2008 року позивач не вправі нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити факт порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, та взяти до уваги, що таке право не підлягало б захисту, у зв'язку із припиненням права на позов у матеріальному розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів за кредитом, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди попередніх інстанцій ухвалили правильні за змістом їх резолютивних частин рішення, проте з помилкових підстав, то такі рішення підлягають зміні шляхом зазначення про відмову у позові з підстав необґрунтованості позовних вимог банку.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року змінити в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», виключивши посилання на сплив позовної давності як на підставу відмови у позові, зазначивши, що підставою відмови у позові є його необґрунтованість.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик