АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2018 року м. Київ
Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва постановленого під головуванням судді Букіної О.М. 06 березня 2018 року о 12:55 год. у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України,
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4537/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд стягнути зМіністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 27.12.1979 по 18.05.1981. В 1980 році при виконанні службового обов`язку в ДРА, в результаті розривної дії снаряду, отримав закриту черепно-мозкову травму контузію головного мозку, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, спини, обох ніг, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 2447/Ж від 08.12.2015, виданим Київським міським клінічним бюро СМЕ. Посилається, що наслідками перенесеної контузії є після травматична та дисциркулярна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. та гіпертонічна макроангиопатія з формуванням одиничних артеріальних деформацій. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, через що постійно відчуває страждання, погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності.
Вважає, що ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» на відповідача, як центральний орган виконавчої влади і військового управління, покладається обов`язок відшкодувати йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Виходячи з цього, з посиланням на норми ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.ст. 23, 1167 ЦК України, просив задовольнити позов.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.03.2018 позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач - Міністерство оборони України, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв`язку із порушенням норм матеріального та процесуального права як таке, що ухвалено не об`єктивно у зв`язку із неповним, поверхневим дослідженням обставин справи. Представник відповідача вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є спеціальним законом, а сама норма ст. 17 даного Закону носить імперативний характер та встановлює, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. При цьому в статті не зазначено про розповсюдження дії даної норми на осіб звільнених з військової служби. Судом не враховано того, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України незаконних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, що суперечить вимогам статей 77-81 ЦПК України. Позивачем не надано до суду, жодних доказів, які б підтвердили, що він проходив військову службу в Збройних силах України, або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Також вказував, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем в даній справі.
В зв`язку з викладеним в апеляційній скарзі, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. А відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання поранення та хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане із проходженням військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло у зв`язку з встановленням висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Оскільки позивачу встановлено третю групу інвалідності, що є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а тому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000 грн. відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе виходячи з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційним судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 27.12.1979 по 18.05.1981, що підтверджується довідкою №МВ/322 виданою Мелітопольським об`єднананим військовим комісаріатом (а.с. 10).
Згідно Висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 2447/Ж від 08.12.2015, ОСОБА_1 у 1980 році під час проходження служби в республіці Афганістан отримав осколочні поранення голови, спини, обох ніг. Описані у висновку рубці (в надбрівній ділянці зліва 0,3х0,2 см, в поперековій ділянці справа 0,3х0,4 см, по внутрішньому краю правої стопи в середній третині 2х0,3 см, на переднє-внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині 0,8х0,2 см, лівої гомілки в середній третині 1,5х1,3 см,) є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені в період проходження служби під час виконання бойових дій в 1980 році (а.с.12).
Згідно з Довідкою МСЕК № 0550972 з 24.02.2016 ОСОБА_1 була встановлена III група інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.11).

Відповідно до частин першої та другої ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положенням ч. 1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно зясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує імперативного обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоровя (1980 рік), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, на момент отримання позивачем ушкодження здоровя, які стали підставою для встановлення йому інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичній Республіці Афганістан, де велися бойові дії, зокрема в 1980 році, чинним законодавством не регулювалось питання відшкодування моральної шкоди, а тому тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають.
Також позивач не довів, що Міністерство Оборони України вчинило будь-які протиправні дії, внаслідок яких він отримав моральні страждання, тобто позивач не довів, що відповідач порушив його права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки викладені в рішенні суду першої інстанції помилковими.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норм матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з зазначених вище підстав.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подачу позовної заяви судовий збір становив 640,00 грн., однак позивач звільнений від сплати судового збору, а тому вказані витрати компенсуються за рахунок держави.
При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 960, 00 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то на користь відповідача з державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 960, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати за рахунок держави понесені Міністерством оборони України судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: