Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 205/7646/14-ц

провадження № 61-8200св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року у складі судді: Шавули В. С. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Городничої В. С., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 469,49 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12 березня 2008 року ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 3 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але в порушення умов кредитного договору відповідач допустила порушення своїх зобов'язань, у зв'язку із чим, станом на 26 серпня 2014 року має заборгованість перед банком в сумі 26 469,49 грн, з якої: заборгованість по кредиту - 2 748,00 грн; заборгованість по процентам - 14 004,85 грн; заборгованість з пені та комісії - 7 980,00 грн; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 1 236,64 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Уточнивши позовні вимоги позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість по відсоткам за договором №б/н від 12 березня 2008 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 05 вересня 2011 року по 05 вересня 2014 року у розмірі 7 051,68 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності і це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права.

У листопаді 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника ОСОБА_5 подало касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову про стягнення відсотків в розмірі 7051,68 грн. Вказувало що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, оскільки не врахували висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 205/7646/14-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 205/7646/14-ц.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 12 березня 2008 року ОСОБА_4 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, який їй було встановлено в розмірі 3 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, строк якої встановлено до 03/09.

У порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, не сплатила відсотки за користування кредитом, останній платіж здійснила 25 квітня 2008 року, в наслідок чого має заборгованість перед банком у розмірі 7 051,68 грн

З позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 08 вересня 2014 року.

При відмові у задоволенні позовних вимог суди вважали, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, оскільки перебіг позовної давності почався з 25 квітня 2008 року (дата здійснення останнього платежу), тоді як позивач звернувся до суду лише 08 вересня 2014 року.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у запереченні на уточнену позовну заяву від 28 вересня 2016 року, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель