Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

справа № 760/14696/16-ц

провадження № 61-2793 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у складі судді Українця В. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Болотова Є. В., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» (далі - ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості«Укргазпроект») про приведення у відповідність з трудовим законодавством запису у трудовій книжці, стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 22 березня 2013 року по

29 квітня 2013 року він працював на посаді головного інженера проектів - начальника бюро Головних інженерів проектів в ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект». З 29 квітня 2013 року по 31 травня 2016 року працював на посаді члена правління - начальника бюро Головних інженерних проектів.

22 березня 2013 року ним з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» укладено контракт, як строковий трудовий договір. Додатковою угодою від 22 березня 2016 року дію контракту подовжено до 22 березня 2017 року.

Пунктом 4.1 контракту передбачено, що його посадовий оклад становить 20 000,00 грн на місяць, однак починаючи з липня 2014 року відповідач системно затримував виплату заробітної плати, у зв'язку з чим він 12 травня 2016 року подав заяву про дострокове розірвання трудового контракту у зв'язку з порушенням законодавства про працю.

Згідно з записом у трудовій книжці його звільнено з посади члена правління - начальника бюро Головних інженерних проектів з 31 травня 2016 року на підставі пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), з підстав передбачених контрактом, у той час як розірвання трудового договору відбулося на підставі статті 39 КЗпП України - з ініціативи працівника у зв'язку з порушенням власником (відповідачем) законодавства про працю.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- зобов'язати відповідача привести у відповідність до норм КЗпП України запис у трудовій книжці щодо підстав припинення трудового договору, замінивши пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України на пункт 4 частини першої статті 36 та статтю 39 КЗпП України;

- стягнути з відповідача в порядку статті 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 25 144,32 грн;

- стягнути з відповідача в порядку статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати на загальну суму 12 960,69 грн;

- поновити строк позовної давності щодо вимоги про виплату заборгованості з заробітної плати за період 01 січня 2013 року по 12 травня 2016 року;

- стягнути з відповідача заборгованість по оплаті заробітної плати за період 01 січня 2013 року по 12 травня 2016 року у розмірі 50 717,00 грн;

- стягнути з відповідача 233 156,16 грн у порядку застосування статті 117 КЗпП України;

- стягнути з відповідача 100 527,28 грн на підставі пункту 4.2 трудового контракту;

- стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 270 000,00 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 31 травня

2016 року з посади члена правління - начальника бюро Головних інженерних проектів на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення наглядової ради відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України «підстави передбачені контрактом», та вирішено вважати звільненим ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 39 КЗпП України, з приведенням у відповідність запису в трудовій книжці.

Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 25 144,32 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 12 960,69 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000, 00 грн, а всього - 88 105,01 грн, з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою припинення контракту з ОСОБА_1 була його заява про порушення відповідачем пунктів 4.1 та 4.2 контракту, а саме щодо невиплати заробітної плати та матеріальної допомоги, а тому його звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України є неправомірним. Ураховуючи, що відповідач порушив умови контракту щодо строків виплати заробітної плати, суд дійшов висновку про необхідність зміни формулювання причини звільнення позивача на частину першу статті 39 КЗпП України, зазначивши, що пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України не може бути підставою для звільнення позивача, оскільки не є нормою прямої дії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, суд виходив із того, що відповідач 01 лютого

2017 року виплатив позивачеві заборгованість у розмірі 135 882,83 грн, що було визнано позивачем. Збільшена ОСОБА_1 сума заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 186 600,00 грн, не підтверджена належними та допустимими доказами.

Вимоги щодо стягнення матеріальної допомоги за 2013-2015 роки суд вважав такими, що заявлені позивачем з пропуском передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячного строку, а тому не підлягають задоволенню. Матеріальна допомога за період з 20 вересня 2015 року по

31 травня 2016 року не підлягає стягненню з відповідача, оскільки у вказаний період позивач не використав своє право на відпустку, отримавши за це відповідну грошову компенсацію.

Вихідна допомога та компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати підлягає стягненню у межах заявлених позивачем вимог.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 01 червня 2016 року по 20 лютого 2017 року (дата останнього збільшення позовних вимог) у розмірі 129 966,60 грн, однак ураховуючи розмір невиплаченої заробітної плати, часткове задоволення позовних вимог, та беручи до уваги принципи справедливості і співмірності, суд вважав за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50 000,00 грн.

Задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди частково, у розмірі 500,00 грн, суд першої інстанції зазначив, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати позивачеві були заподіяні моральні страждання. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд урахував ступінь моральних страждань, крім іншого, послався на застосування принципів розумності, виваженості та справедливості.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо стягнення вихідної допомоги, компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків його виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у збільшеному позивачем розмірі та матеріальної допомоги, є законними та обгрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що неправомірні дії відповідача щодо порушення трудових прав ОСОБА_1 спричинили йому моральні страждання та немайнові втрати, які з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості підлягають відшкодуванню у розмірі 5 000,00 грн.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року за виключенням частини щодо приведення у відповідність із вимогами закону запису в його трудовій книжці, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції та встановити законний і об'єктивний розмір його заробітної плати згідно трудового контракту від 22 березня 2013 року.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не розглянув його заяви про витребування доказів та відмовив у задоволенні заяви про виклик свідка, у зв'язку з чим не встановив періоду за який відповідач сплачував заробітну плату, обсяги її заборгованості, проведення остаточного розрахунку, період затримки кінцевого розрахунку, середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Розмір заробітної плати суд встановив на підставі недопустимих доказів - розрахункових листків. Крім того, суд першої інстанції позбавив його права на збільшення позовних вимог, з урахуванням поданих відповідачем на передостанньому засіданні доказів, та передчасно оголосив стадію судових дебатів.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині зміни формулювання причини звільнення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку в цій частині не переглядаються.

24 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» на касаційну скаргу, у якому просило поновити строк на його подання, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги вони отримали лише 10 квітня 2018 року, а тому не мали змоги надати відзив у встановлений судом строк.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Наведені заявником обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційну скаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 та приєднати його до матеріалів справи.

Відзив на касаційну скаргу обгрунтований тим, що доводи ОСОБА_1 про наявність заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі

50 717,00 грн не підтверджені належними та допустимим доказами. Станом на кінець травня 2016 року сума заборгованості з виплати позивачеві заробітної плати становила 135 882,83 грн, і була йому виплачена. Твердження позивача про недопустимість розрахункових листків, як доказів, є безпідставними. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суди попередніх інстанцій правильно визначили кількість днів затримки та суму заборгованості. Доводи ОСОБА_1 про те, що розмір його заробітної плати на час звільнення становив 20 000,00 грн є необгрунтованими. ОСОБА_1 був попереджений про зміну істотних умов праці відповідно до наказу № 51-В від 15 серпня 2014 року, яку відмовився підписувати, про що була зроблена відповідна відмітка. Після закінчення двомісячного терміну встановленого статтею 32 КЗпП України він продовжував працювати на посаді члена правління-начальника бюро Головних інженерних проектів з окладом у розмірі 14 000,00 грн. Будь-яких заяв, повідомлень чи скарг від нього з кінця 2014 року до моменту його звільнення (травень 2016 року) не надходило. Посилання позивача на те, що суд позбавив його можливості збільшити позовні вимоги, передчасно оголосивши про перехід до стадії судових дебатів, є безпідставними, оскільки він тричі збільшував позовні вимоги, при цьому ураховуючи, що розгляд справи тривав з серпня 2016 року по квітень 2017 року, він мав достатньо часу для їх уточнення. На питання суду щодо можливості переходу до стадії судових дебатів не висловлював заперечень.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 20 вересня 1983 року працював у ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект».

22 березня 2013 року між ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» та ОСОБА_1 укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнятий на роботу в управління ПАТ «Укргазпроект» на посаду члена правління - начальника бюро Головних інженерних проектів. Строк дії контракту з 22 березня

2013 року до 21 березня 2016 року.

Додатковою угодою від 22 березня 2016 року внесено зміни до пункту 7.1 контракту, зокрема строк дії контракту продовжено до 21 березня 2017 року.

12 травня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про дострокове розірвання контракту з 01 червня 2016 року з підстав невиконання відповідачем пунктів 4.1 та 4.2 контракту (виплата заробітної плати та матеріальної допомоги).

Наказом ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» № 23-к від 31 травня 2016 року

ОСОБА_1, відповідно до його заяви та рішення наглядової ради звільнено з посади члена правління - начальника бюро Головних інженерних проектів на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України (підстави передбачені контрактом), з виплатою йому компенсації за 35 днів невикористаної відпустки за період з 20 вересня 2014 року по 31 травня

2016 року.

На момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати становила 135 822,83 грн, яка була виплачена йому 01 лютого

2017 року.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути саме зазначену суму заборгованості, однак, після її виплати, збільшив розмір позовних вимог у цій частині, посилаючись на те, що розмір заборгованості з виплати заробітної плати становить 186 600,00 грн, а тому з урахуванням виплаченої відповідачем суми 135 822,83 грн, просив стягнути решту в розмірі

50 717,00 грн. Свої вимоги в цій частині ОСОБА_1 обгрунтовував тим, що відповідно до пункту 4.1 контракту, розмір його заробітної плати становить 20 000,00 грн, тоді як відповідач здійснював нарахування заробітної плати, виходячи з розрахунку його заробітної плати у розмірі 14 000,00 грн на місяць.

Перевіряючи доводи касаційної скарги у цій частині, а також щодо неправильного визначеного судом першої інстанції розміру заробітної плати заявника та нарахованих, виходячи з цього розміру заробітної плати, інших виплат, касаційний суд ураховує наступне.

Частиною 2 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права та обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до пункту 4.1 контракту розмір заробітної плати позивача становить 20 000,00 грн на місяць.

Наказом ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» № 51-В від 15 серпня 2014 року у зв'язку з скрутною економічною ситуацією, що склалася на ринку проектно-вишукувальних робіт, втрати ринків збуту продукції на території Російської Федерації, затверджено нову редакцію штатного розкладу, зменшено розмір посадових окладів членів правління на 30 процентів, в тому числі і позивачеві.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_1 попереджено про зміну істотних умов праці згідно наказу ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» № 51-В від 15 серпня 2014 року, щодо встановлення йому посадового окладу у розмірі 14 000,00 грн, з роз'ясненням, що у разі відмови від продовження роботи на нових умовах, трудовий договір буде припинено на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України. ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з попередженням про зміну істотних умов праці, про що зроблено відповідний запис.

Наказом ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» від 01 грудня 2014 року № 196-ш внесено зміни в штатний розпис, зокрема виключено із штатного розпису посаду позивача - член правління-начальник бюро Головних інженерних проектів з посадовим окладом у розмірі 20 000,00 грн, та введено в штатний розпис посаду член правління-начальник бюро Головних інженерних проектів з посадовим окладом у розмірі 14 000,00 грн.

Накази про зміну істотних умов праці щодо зменшення розміру посадового окладу, позивач не оскаржував, від продовження роботи на нових умовах ОСОБА_1 не відмовився, в період з кінця 2014 року до 31 травня

2016 року працював у відповідача з визначеним розміром заробітної плати у сумі 14 000,00 грн., а відтак погодився на зміну істотних умов трудового договору.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 50 717,00 грн.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції мотивував свої висновки посиланням на недопустимі докази - розрахункові листки, відхиливши його клопотання про забезпечення доказів, зокрема довідки про розмір його середньої заробітної плати, розмір щорічних виплат при виході у відпустку, розмір щорічної матеріальної допомоги, є безпідставними, оскільки розрахунково-платіжна відомість працівника (розрахунковий листок) є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», поряд з табелем обліку використання робочого часу та розрахунково-платіжною відомістю (зведеною).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

Судами попередніх інстанцій ураховано передбачені законом гарантії працівника щодо компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, перевірено період затримки розрахунку та здійснено розрахунок компенсації, яка підлягає до виплати позивачу, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. З урахуванням вимог частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року (за змістом якої суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, і лише в межах заявлених нею вимог), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, у розмірі

12 960,69 грн.

Щодо доводів касаційної скарги про незаконність оскаржуваних рішень в частині вирішення вимог заявника про стягнення вихідної допомоги, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, касаційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 частини першої статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 частини першої статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 частини першої статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Ураховуючи, що судом першої інстанції встановлено наявність підстав для зміни формулювання підстави звільнення відповідно до стаття 39 КЗпП України, обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач має право на вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір належної йому суми до виплати визначено правильно, з урахуванням положень частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року.

Пунктом 4.2 контракту передбачено, що у разі виходу у відпустку працівнику один раз на рік надається матеріальна допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 за період з

20 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_1 не використав своє право на отримання відпустки, у зв'язку із чим отримав відповідну компенсацію, а відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги за період з 20 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року, оскільки така допомога виплачується лише при наданні щорічної відпустки.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Ураховуючи, що станом на день звільнення заборгованість відповідача з виплати заробітної плати позивачеві становила 135 882,83 грн, при цьому позивач мав право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також вихідної допомоги, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статті 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим при розгляді зазначеного питання необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем, та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.

При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

Беручи до уваги те, що сума заборгованості із виплати заробітної плати була виплачена відповідачу 01 лютого 2017 року, а також те, що позов

ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, висновки судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обгрунтованими.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП Україниє наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні та невиплати заробітної плати в період роботи, урахувавши принцип розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд обгрунтовано виходив із того, що розмір завданої позивачу моральної шкоди підлягає відшкодуванню у сумі 5 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо передчасного оголошення стадії судових дебатів є безпідставними. При цьому касаційний суд ураховує, як тривалість розгляду справи в суді першої інстанції, протягом якого позивач неодноразово використовував своє право на уточнення позовних вимог, так і те, що він не заперечував проти запропонованого судом закінчення судового розгляду та переходу до стадії судових дебатів.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, з урахуванням скасованого апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, матеріальної допомоги за період з 20 вересня 2015 року по 31 травня

2016 року, вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди правильно визначили характер правовідносин та застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому оскаржувані судові рішення в указаній частині не підлягають скасуванню.

Разом з тим, висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 4.2 контракту, за період його роботи з вересня 2012 по вересень 2015 року, з підстав пропуску тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, не можна вважати законними та обгрунтованими.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а тому щодо вимог про її стягнення, працівник має право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком.

Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, помилково зазначаючи, що матеріальна допомога не входить до структури заробітної плати, а тому щодо вимог про її стягнення поширюється тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій встановили, що за період з 20 вересня 2012 року по 19 вересня 2015 року ОСОБА_1 брав щорічні відпустки, разом з тим суди не перевірили та не встановили, чи виплачувалася йому за вказаний період матеріальна допомога, чи передбачено Статутом та/або колективним договором виплата матеріальної допомоги працівникам за попередні періоди (після закінчення фінансового року, в якому працівник мав право на виплату матеріальної допомоги) та який порядок її виплати (матеріальна допомога виплачується при наданні повної щорічної відпустки чи і при наданні частини відпустки, вона виплачується власником чи уповноваженим органом самостійно при виході працівника у відпустку чи лише за заявою працівника), а також не перевірили чи звертався ОСОБА_1 із заявами про виплату йому матеріальної допомоги за звітний період.

Без встановлення зазначених обставин неможливо ухвалити в цій частині законне і обгрунтоване судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги за період 2013-2015 років ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зазначене відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування в цій частині. Ураховуючи, що зазначені порушення норм допущені судами обох інстанції, справа згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України підлягає направлення на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» про стягнення матеріальної допомоги за період 2013-2015 років скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у не скасованій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості «Укргазпроект» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, матеріальної допомоги за період з 20 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року, вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик