ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 554/7521/14-ц

провадження № 61-4517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_6, територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_7, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Блажко І. О., та рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Акопян В. І., Гальонкіна С. А., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ домоволодіння в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою.

Посилалась на те, що вони з відповідачем є співвласниками будинку по АДРЕСА_1, у якому їй належить 11/25 часток будинку, а відповідачеві - 14/25 часток. Спільна часткова власність на вказаний будинок виникла на підставі договору перевласнення, укладеного у 1948 році, відповідно до якого ОСОБА_8 як його власник відчужила 2/3 часток будинку ОСОБА_9, а у 1949 році відчужила 1/3 частку будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної ради м. Полтави від 28 березня 1967 року змінено ідеальні частки співвласників будинку, а саме частку ОСОБА_12 змінено на 11/25 часток, а частку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - на 14/25 часток.

Власником 14/25 часток будинку на підставі договору міни, укладеного 11 серпня 1981 року з ОСОБА_10 та ОСОБА_11, стала ОСОБА_5, а власником 11/25 частин будинку на підставі договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_12 22 грудня 1998 року, стала ОСОБА_4

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила: визнати за нею право користування 2/3 частками земельної ділянки, на якій розташований будинок, припинити право спільної часткової власності на будинок і провести його реальний поділ шляхом виділення їй 11/25 часток будинку, визнавши їх окремим об'єктом нерухомого майна з можливістю присвоєння окремої адреси.

Просила виділити ОСОБА_5 14/25 часток будинку, що залишиться після поділу, як окремий об'єкт нерухомого майна. Огорожі №№ 2 та 3 залишити у спільному користуванні сторін. Також просила визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, згідно з висновком земельно-технічної експертизи, виділивши їй 2/3 частки земельної ділянки площею 490 кв.м, а ОСОБА_5 - 1/3 частку земельної ділянки площею 246 кв.м.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виділивши їй в користування 14/25 часток, а ОСОБА_4 - 11/25 часток земельної ділянки.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 у частині поділу в натурі будинку залишено без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право користування 2/3 частками, тобто 504 кв.м., земельної ділянки згідно з висновком експертизи від 29 вересня 2015 року. Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 756 кв.м, визначивши за ОСОБА_4 право користування земельною ділянку площею 504 кв.м., зафарбовану на висновку експертизи жовтим кольором, а ОСОБА_5 виділено в користування земельну ділянку площею 252 кв.м, зафарбовану на висновку експертизи блакитним кольором.

Встановлено на частині земельної ділянки, переданої в користування ОСОБА_4, право земельного сервітуту площею 75 кв.м. для здійснення ОСОБА_5 проходу до її частки житлового будинку та обслуговування інженерних споруд, зафарбований на висновку експертизи червоним кольором.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 062,70 грн та 2 217,60 грн витрат на проведення експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у 1948 році об'єкт став спільною частковою власністю ОСОБА_13 (1/3 частка) та ОСОБА_12 (2/3 частки), тому саме у такому співвідношенні сторони набули право на спірну земельну ділянку, на якій він розміщений.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена. Рішення Октябрського районного суду від 24 грудня 2015 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 1 судової земельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року. Виділено у користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 376,86 кв.м, розміри меж якої зафарбовані на висновку експертизи зеленим кольором.

Виділено ОСОБА_4 у користування земельну ділянку площею 288,64 кв.м, межі якої зафарбовані на висновку експертизи жовтим кольором. Земельну ділянку площею 70,6 кв.м, межі якої зафарбовані на висновку експертизи червоним кольором, залишено у спільному користуванні.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що порядок користування земельною ділянкою має визначатися відповідно до часток співвласників будинку за правовстановлюючими документами 1967 року попередніх співвласників, які збереглися на час набуття сторонами відповідних часток у будинку з урахуванням порядку користування, що склався.

У жовтні 2016 ОСОБА_4, діючи через представника ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року змінити, визнавши за ОСОБА_4 право користування 2/3 частками земельної ділянки площею 490 кв.м, а за ОСОБА_5 визнати право користування 1/3 часткою земельної ділянки площею 246 кв.м.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги розмір частки у будинку ОСОБА_9, яка становила 2/3 частки будинку, після смерті якого право власності на вказану частку перейшло до ОСОБА_4, і частку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у розмірі 1/3, від яких право власності перейшло до ОСОБА_5

На думку особи, яка подала касаційну скаргу, апеляційний суд допустив правову невизначеність, встановивши сторонам право користування частками земельних ділянок та безпідставно не зазначивши точний розмір цих часток ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що відповідав би розміру часток у будинку.

Також в касаційній скарзі зазначається про помилковість висновку апеляційного суду щодо існування самостійно встановленого сторонами порядку користування земельною ділянкою, який наближено відповідає часткам співвласників у будинку. Такий висновок зроблено без урахування довідки виконавчого комітету Октябрьської районної ради народних депутатів м. Полтави від 31 березня 1989 року, у якій зазначено такий розподіл земельних ділянок між попередніми власниками: ОСОБА_9 - 2/3 частки, тобто 490 кв.м, та ОСОБА_5 - 1/3 частку, тобто 245 кв.м. Крім того, у касаційній скарзі порушено питання про неправильне застосування апеляційним судом Земельного кодексу УРСР 1970 року, Земельного кодексу України 1991 року і Земельного кодексу України 2001 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подано відзив на касаційну скаргу, у якому вказує, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, при його ухваленні враховано розмір часток сторін у будинку і порядок користування земельною ділянкою, який існував фактично з 1967 року. Судом правильно застосовані положення земельного законодавства, чинного на час виникнення спільної часткової власності на будинок. Порядок користування земельною ділянкою проведено на підставі висновку судової земельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року, якою кожній із сторін виділено земельну ділянку, розмір якої максимально наближений до відповідної ідеальної частки.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Октябрської районної ради депутатів м. Полтави від 28 березня 1967 року оформлено право особистої власності на будинок по АДРЕСА_1 у таких розмірах: ОСОБА_12 - 11/25 часток будинку, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - 14/25 часток будинку.

ОСОБА_4 є власником 11/25 часток будинку на підставі договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_12 22 січня 1998 року.

ОСОБА_5 є власником 14/25 часток будинку на підставі договору міни, укладеного 11 серпня 1981 року. За даними технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1, його співвласниками є ОСОБА_4 - 11/25 часток, ОСОБА_5 - 14/25 часток.

Будинок розташований на земельній ділянці площею 736 кв.м, але фактична площа земельної ділянки, якою користуються сторони, складає 756 кв.м.

Висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 30 вересня 2015 року встановлено, що на земельній ділянці встановлені тверді межові знаки, що дозволяє визначити фактичне користування сторонами земельною ділянкою. Висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року встановлено, що розмір земельних ділянок, що перебуває у фактичному користуванні сторін, не відповідає розмірам їх часток у будинку.

Так, за статтею 90 ЗК УРСР 1970 року (діяла на момент перерахунку часток у домоволодінні між ОСОБА_12, ОСОБА_10 та ОСОБА_11.) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі.

Стаття 91 цього Кодексу встановлювала, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою.

Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Отже, наведені норми свідчать про те, що порядок користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, за нормами земельного права, які були чинними на час виникнення спільної часткової власності на будинок, визначався: розміром часток в спільній власності на будинок; угодою співвласників залежно від розміру часток у спільній власності на будинок.

За чинним законодавством до 15 березня 1991 року питання про надання землі (закріплення ділянок та їх розміри) новому власнику будівлі від осіб, що були користувачами земельних ділянок, де розташовані ці будівлі, мало вирішуватися відповідними компетентними органами - відповідними місцевими радами шляхом прийняття рішення про надання в користування земельної ділянки.

Правила ЗК України 1991 року про перехід разом із правом власності на будівлю та споруди і права володіння або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, поширювалося відповідно до постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного Кодексу України» лише на випадки переходу права власності, які мали місце, починаючи з 15 березня 1991 року.

При переході власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними з 15 березня 1991 року по 1 січня 2002 року, до набувача від відчужувача автоматично переходило право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі і споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вирішення питання переходу права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 компетентними органами при відчуженні часток будинку співвласниками до 15 березня 1991 року, а також встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку до 1967 року.

Установивши, що сторони є співвласниками будинку у частках, визначених у встановленому законом порядку у 1967 році, і між попередніми співвласниками будинку було встановлено порядок користування земельною ділянкою, але угода щодо користування земельною ділянкою між ними не укладалась, і на час розгляду справи сторони користуються, в тому числі, лишками земельної ділянки площею 20 кв.м, висновком судової земельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року запропоновано встановлення порядку користування земельною ділянкою максимально наближеного до розміру часток співвласників у будинку, апеляційний суд дійшов вірного висновку про ухвалення нового рішення та задоволення позову ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212, 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України&qu/p; та &qucl;Рябих проти Російської Федерації&qu.6;), у справі &qust;Нєлюбін проти Російської Федерації&qu4.;, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до положень статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик