Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 532/662/15-ц

провадження № 61-21102св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Гальонкіна С. А., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 286 КК України, призначено покарання і стягнуто на її користь з ОСОБА_2 2 000,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2013 року вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року було змінено, збільшено суму відшкодування морально шкоди до 50 000,00 грн.

02 серпня 2013 року ОСОБА_2 сплатив їй 2 000,00 грн на відшкодування шкоди.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07 липня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області 26 червня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь боргу у розмірі 52 000,00 грн і надано термін для добровільного виконання до 14 липня 2014 року.

10 квітня 2015 року з ОСОБА_2 в примусовому порядку було стягнуто кошти у розмірі 50 000,00 грн.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 2 337,00 грн та інфляційні витрати у розмірі 17 888,00 грн за період з 01 вересня 2013 року по 01 квітня 2015 року.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2013 року по 20 березня 2015 року три проценти річних у розмірі 2 320,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 17 888,00 грн, а всього - 19 208,36 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироком суду на користь позивача стягнуто з відповідача кошти, які останній не сплатив, тому спір стосується порушення грошового зобов'язання, визначеного судовим рішенням. Отже, у силу статті 11 ЦК України, є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2015 року змінено, зменшено розмір стягнутих із ОСОБА_2 інфляційних втрат за період з 01 вересня 2013 року по 01 березня 2015 року з 17 888,00 грн до 4 607,91 грн та зменшено розмір судового збору з 487,20 грн до 167,00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу виконання судового рішення, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди, визначені судовим рішенням, яке не виконано, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року, тому у позивача виникло право на застосування наслідків порушення цього зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 286 КК України, призначено покарання і стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди - 2 000,00 грн та на відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2013 року вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року змінено, збільшено суму відшкодування морально шкоди з 10 000,00 грн до 50 000,00 грн.

02 серпня 2013 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 поштовим переказом 2 000,00 грн на відшкодування завданої шкоди.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07 липня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області 26 червня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 52 000,00 грн і надано термін для добровільного виконання до 14 липня 2014 року.

10 квітня 2015 року з ОСОБА_2 в примусовому порядку було стягнуто кошти у розмірі 50 000,00 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду, тобто судовим рішенням.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2018 року (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18).

У справі, що переглядається, відповідач має як невиконане повністю, так і прострочене виконанням грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 травня 2013 року, який було змінено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2013 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 2 000,00 грн матеріальних збитків.

Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Крім того, місцевим судом правильно визначено порядок і період нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, а саме з 01 вересня 2013 року по 20 серпня 2015 року.

При цьому апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду, яке відповідає закону, та відмовлено у задоволенні позову, оскільки помилково вважав, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі вказаного рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати, пов'язані з переглядом справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 487,20 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року скасувати.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк