Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/22/17Головуючий у 1-й інстанції Смокович М.В.
Пр. № 22-ц/778/1943/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді - доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнював та в останній уточнюючій позовній заяві просив стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 630548,00 грн., завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України з 05.03.2002 року по 15.04.2016 року.

Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі було відкрито (т.с. 1 а.с. 25).

07.03.2017 року від позивача до суду першої інстанції надійшло доповнення до позовної заяви до Держави України в особі Державної казначейської служби України, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в яких він зазначає наступні позовні вимоги: позовні вимоги відносно відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без розгляду; стягнути на його користь з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 168000,00 євро та судові витрати за явку позивача у судові засідання; залучити керівника Оріхівської районної прокуратури в якості представника позивача.

В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач підтримав своє клопотання про залишення позовних вимог відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без розгляду.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року (т.с. 1 а.с. 45) позовні вимоги ОСОБА_2 в частині до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання відшкодувати заявнику моральну шкоду в порядку публічного вибачення через газети м. Токмак «Вісник Токмаччини», «Токмацька гривня» «Суббота плюс г. Запорожье», «Таврия» залишено без розгляду.

28.03.2017 року позивачем була подана апеляційна скарга на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25.05.2017 року (т.с.1 а.с. 74-76) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2017 року залишено без змін.

15.08.2017 року до суду першої інстанції надійшла заява від позивача, в якій він уточнює свої позовні вимоги, а саме: просить встановити суму стягнення моральної шкоди 541866,00 грн. та відповідача - державу.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року (т.с. 1 а.с. 231-241) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 243-246) просив рішення суду першої скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, саме його нормами правильно керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення суду у цій справі, саме його нормами також має керуватись та керується апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 3), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т. 2 а.с. 5).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач у встановлений апеляційним судом строк на адресу апеляційного суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі не подав.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце навантаження судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом фактично працює 20 суддів, з яких 13 суддів у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

Крім того, у період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року суддя - доповідач перебувала у відпустці (довідка т.с. 2 а.с. а.с. 13).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 4, 12 - 13, 81 - 82, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

3. Ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив з наступного.

Згідно із до ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, що проголошені судом прилюдно, та відтворені у Єдиному реєстрі судових рішень вважаються офіційно опублікованими та доступними для використання.

Судом першої інстанції у відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України та Закону України «Про доступ до судових рішень», були досліджені рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2017 року та Апеляційного суду Запорізької області від 28.11.2017 року, які відтворені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Рішеням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01 вересня 2017 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2017 року, яке набрало законної сили, встановлені наступні обставини.

05.03.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

15.04.2002 року, 01.05.2002 року, 31.05.2002 року відносно ОСОБА_2 обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд.

31.05.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

04.11.2002 року, 16.05.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

02.12.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

В ході досудового слідства за правилами КПК України в редакції 1960 року кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 в частині кваліфікації його дій, а саме за ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, було припинено - постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 від 16.05.2003 року.

11.12.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 в останній редакції винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 в якості обвинуваченого за ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2005 року постанова Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року скасована і справа направлена прокурору Токмацької міжрайонної прокуратури Запорізької області для проведення досудового слідства.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 02.02.2007 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєні злочинів за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та звільнений від відбування покарання за закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2007 року вирок Токмацького районного суду від 02.02.2007 року скасовано і направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

Постановою Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2009 року постанова Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року скасована та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 550 грн. та звільнено від відбування покарання у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року скасовано та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

03.09.2012 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Оріхівського районного суду Запорізької області за визначеною підсудністю в порядку ст. 38 КПК України, а саме надійшла кримінальна справа № 1/826/3/2012 (2260231) в 11-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06.

ОСОБА_2 звернувся з заявою до Апеляційного суду Запорізької області про зміну підсудності, в якій просив змінити підсудність кримінальної справи порушеної щодо нього за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направити її до Токмацького районного суду Запорізької області за місцем його мешкання, а також за місцем мешкання потерпілого, цивільного відповідача та свідків.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року заяву ОСОБА_2 задоволено, змінено територіальну підсудність розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направлено кримінальну справу до Токмацького районного суду Запорізької області.

28.02.2013 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Токмацького районного суду Запорізької області, а саме надійшла кримінальна справа в 12-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06 та клопотання № 11-п/778/30/13.

Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін.

28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №0000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 0000877, та об'єднані в одне кримінальне провадження за №0000876.

Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №0000876 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2

ОСОБА_8 звернувся зі скаргою про скасування постанови заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №0000876 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2

Скарга ОСОБА_2 була задоволена та ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 року постанова заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. про закриття кримінального провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 від 28.07.2013 року, скасована.

Постановою прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. від 15.04.2016 року об'єднане кримінальне провадження № 0000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України, в редакції від 05.04.2001 року, закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2

Ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В. постанова прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. про закриття кримінального провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 від 15.04.2016 року, скасована.

Підставою для скасування зазначеної постанови було те, що відповідно до положень ст. 284 ч. 4 КПК України прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, однак після внесення відомостей в ЄРДР 28.07.2013 року про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №0000876 та за ст. 358 ч. 3 КК України за № 0000877, які об'єднані в одне кримінальне провадження за №0000876, ОСОБА_2 повідомлення про підозру не вручалось, обвинувальний акт відносно нього не складався; він не є засудженим, оскільки обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили - немає; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили.

Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 від 15.04.2016 року об'єднане кримінальне провадження № 0000876 за ч. 1 ст. 358 КК України та ч. 3 ст. 358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказана постанова слідчого є чинною.

Також судом першої інстанції правильно були досліджені рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року та Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року.

Згідно із рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року справа № 328/2789/13-ц, позов ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 156843,00 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та виконуючого обов'язки Токмацького міжрайонного прокурора були відхилені, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - задоволена частково. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року по даній справі змінено, а саме: резолютивна частина рішення викладена в наступній редакції: "Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_2 156846,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури ". В решті рішення залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

На численні звернення позивача судами ухвалено ряд рішень з приводу його вимог про стягнення моральної шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як встановлено з дослідження рішень, відтворених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, по жодному з них одночасно не збігаються сторони, підстава та предмет спору зі справою, що розглядається.

Часткове співпадіння відповідачів, підстави та предмету позову по ряду справ, тотожності позовів, з врахуванням викладеної правової позиції Верховного суду України (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-79 цс15), не створює, тому не є перешкодою повторному зверненню до суду.

Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попередньо слідства, прокуратури і суду.

Відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.

Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12), «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» (3341-12) та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно із п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): моральна шкода.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розмір у заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач, ОСОБА_2 просив відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 630548,00 грн., завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України з 05.03.2002 року по 15.04.2016 року.

Проте, згідно із рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року справа № 328/2789/13-ц, позов ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 156843,00 грн. , у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та виконуючого обов'язки Токмацького міжрайонного прокурора були відхилені, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - задоволена частково. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року по даній справі змінено, а саме, резолютивна частина рішення викладена в наступній редакції: "Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_2 156846,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури". В решті рішення залишено без змін.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України за період з 05.03.2002 року по 28.07.2013 року слід відмовити, оскільки 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацього МРВ УМВС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_2 була порушена одна кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст.15 ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, в ході проведення досудового розслідування по якій ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення за ст.15 ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України в рамках однієї і тієї ж кримінальної справи, дане питання вже вирішувалося у рішеннях Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року та Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року, де судами першої та апеляційної інстанції стягувалася моральна шкода на користь ОСОБА_2 за незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358 КК України за період з 05.03.2002 року по 28.07.2013 року, а позивачем жодним чином не доведено які саме моральні страждання він зазнав внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності саме за ч. 3 ст. 358 КК України. Крім того, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містять приписів про право на відшкодування моральної шкоди по кожному факту притягнення в якості обвинуваченого по кожній окремій статті за час незаконного перебування під слідством та судом в рамках одного кримінального провадження.

Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України за період з 29.07.2013 року по 15.04.2016 року судом першої інстанції правильно зазначено наступне.

28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №0000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 0000877, та об'єднані в одне кримінальне провадження за №0000876.

Постановою прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. від 15.04.2016 року об'єднане кримінальне провадження № 0000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України, в редакції від 05.04.2001 року, закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2

Ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В. постанова прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. про закриття кримінального провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у зв'язку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 від 15.04.2016 року, скасована.

Підставою для скасування зазначеної постанови було те, що відповідно до положень ч.4 ст.284 КПК України прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, однак після внесення відомостей в ЄРДР 28.07.2013 року про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №0000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 0000877, які об'єднані в одне кримінальне провадження за №0000876, ОСОБА_2 повідомлення про підозру не вручалось, обвинувальний акт відносно нього не складався; він не є засудженим, оскільки обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили - немає; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, з 29.07.2013 року ОСОБА_2 не був засудженим, йому не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, він не брався і не тримався під вартою, більш того до нього взагалі не обирався будь-який запобіжний захід після внесення відомостей про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України та за ч. 3 ст. 358 КК України до ЄРДР, за цей час ні обшуки, ні виїмки у ОСОБА_2 не проводились, арешт на майно не накладався, від роботи (посади) не відсторонювався, і взагалі будь-яких інших процесуальних дій, що обмежують права ОСОБА_2 з 29.07.2013 року не було. Тобто, жодної дії, передбаченої ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України не було.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 2002 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1,3 ст. 358 КК України розглядалася в порядку передбаченому КПК України в редакції 1960 року.

Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін.

Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012р. набрав чинності 20.11.2012 р.

Відповідно до п.п. 11, 12 Розділу XІ Перехідних положень КПК України 2012 року, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КПК України 2012 року підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ст. 276 КПК України 2012 року повідомлення про підозру обов'язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов'язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов'язані детально роз'яснити кожне із зазначених прав.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2017 року, яке набрало законної сили, та при винесенні якого досліджувалися матеріали даного кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_2 повідомлення про підозру у встановленому законом порядку не вручалося.

В частині 2 ст. 42 КПК України 2012 року передбачено, що обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за чинним КПК України не складався і до суду не передавався.

Засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 повідомлення про підозру не вручалося, обвинувальний акт відносно нього не складався; обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили відносно нього не має; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили, а тому в задоволенні решти позовних вимог, а саме: відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України за період з 29.07.2013 року по 15.04.2016 року також слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою, дублюють доводи позовної заяви останнього у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд у цій справі.

Останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Однак, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Випадки, передбачені ст. 82 ЦПК України, для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2саме у цій справі, відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та зокрема позивачем ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, перед баченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384, п., п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 06.08.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.