ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року м. Суми

Справа №583/3661/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/883/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Плотникової Н.Б. у приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Чупахівської селищної ради Охтирського району Сумської області, п

ро встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який уточнили в ході судового розгляду справи і остаточно свої вимоги мотивували тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були їх батьками. Їх батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і на момент його смерті йому належали: будинковолодіння по АДРЕСА_2; земельна ділянка серії НОМЕР_2 від 14 лютого 2002 року площею 0,71 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку (0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,59 га для особистого підсобного господарства) по АДРЕСА_1 та земельна частка (пай) площею 3,51 га. Спадщину після його смерті успадкувала дружина померлого ОСОБА_8, отримавши три свідоцтва про право на спадщину. В той же час, вона в порядку передбаченому законом не зареєструвала своє право власності на спадкове майно, а тому вважають, що ці свідоцтва є нікчемними. Виходячи з цього вважають, що після смерті їх батька ОСОБА_7 спадщину прийняли вони, як спадкоємці першої черги, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті батька.

Посилаючись на викладене, позивачі просили поновити їм строк звернення до суду з позовом, встановити факт своєчасного прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як спадкоємців першої черги за законом, яка відкрилася після смерті їх батька ОСОБА_7, на спадкове майно, а також визнати за ними право приватної власності на вищевказане майно по 1/2 частині за кожною.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

При цьому зазначають, що суд безпідставно не взяв до уваги, що позивачки прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті їх батька і дана обставина підтверджується поясненнями свідків та іншими письмовими доказами у справі.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у АДРЕСА_1, який ОСОБА_8 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 13 січня 1995 року (т. 1, а. с. 28).

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 мали шістьох дітей: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Після смерті сина подружжя ОСОБА_16 - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його батько ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті сина і йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 грудня 1994 року, зареєстроване в реєстрі за № 2502, відповідно до якого останній успадкував жилий будинок площею 16,7 кв.м. з надвірними будівлями: сарай Б, прибудова б, погріб пг, огорожа №1-3, розміщені на земельній ділянці Лантратівської сільської ради в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.176).

Рішенням виконкому № 6 Лантратівської сільської ради від 25 березня 1998 року ОСОБА_9 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,71 га в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,59 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 14 лютого 2002 року (т. 1, а. с. 174).

Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія НОМЕР_3, ОСОБА_7 належало право на земельну частку (пай), яка становить 3,51 в умовних кадастрових гектарах і знаходиться в САТЗТ ім. Щорса, що підтверджується довідкою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 21.12.2016 р. № 1379/86-16, копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серія НОМЕР_3 від 23.08.1996 р. (т. 1, а. с. 175).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і після його смерті спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_8, що підтверджується копією спадкової справи № 78/2002, відкритої 13.03.2002 р. після смерті ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 29, 159 - 161, 173-178).

13 березня 2002 року ОСОБА_8 було видано свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 № № 501, 503, 504 на жилий будинок в АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,71 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,59 га; та на земельну частку (пай), яка становить 3,51 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться в САТЗТ ім. Щорса згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія НОМЕР_3 (т.1, а. с. 159 - 161, 177-178). Дані свідоцтва про право на спадщину не скасовані.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15 листопада 2017 року, що набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Охтирської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним оформлення спадщини відмовлено за необґрунтованістю.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР, у відповідній редакції, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК України передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Згідно зі ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 р. №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» відповідно до гл. 7 Закону України від 2 вересня 1993 р. "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державними нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

До нотаріальної контори ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із відповідною заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_9 не зверталися.

Усупереч ст. 81 ЦПК України позивачі не надали належних та допустимих засобів доказування відносно того, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті батька - ОСОБА_9

Показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими засобами доказування також не є, про що суд вірно зазначив в рішення, навівши з цього приводу відповідні мотиви.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_9, так як розпорядилась грошовим вкладом в Ощадному банку, який їй заповів батько, суд правильно не взяв до уваги з наступних підстав.

Згідно зі ст. 564 ЦК України (в ред. 1963 року) порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» закріплено, що за змістом ст. 564 ЦК і розд. IV Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад в іншій кредитній установі, крім Ощадного банку України, на який спадкодавцем зроблено розпорядження на випадок смерті або складено заповіт, не входить до складу загального спадкового майна і переходить в порядку спадкування у власність особи, вказаної в розпорядженні або в заповіті. В разі смерті особи, на користь якої зроблено заповіт на вклад, до смерті спадкодавця, а також при відсутності таких розпоряджень спадкодавця, вклад включається у спадкове майно і спадкується на загальних підставах.

Доказів на підтвердження тієї обставини, що спадкодавцем ОСОБА_9 було зроблено розпорядження на випадок смерті або складено заповіт на належний йому грошовий вклад в Ощадному банку на ім'я ОСОБА_2

Надана ОСОБА_2 ощадна книжка Ощадного банку СРСР (компенсаційний рахунок № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2) не містить відомостей про наявність розпорядження спадкодавця ОСОБА_9 на випадок смерті на належний йому грошовий вклад.

З відповіді ПАТ «Державний ощадний банк України» від 03.01.2018 року № 9 вбачається, що на імя ОСОБА_7 в філії-Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» рахунки відсутні. Рахунок НОМЕР_1 відкритий 12.05.2003 року в ТВБВ №10018/050 на імя ОСОБА_2 був переведений з її власного рахунку № НОМЕР_4, що обліковувався в ТВБВ №10018/052 (рахунок закритий 19.04.2003 року).

Звідси, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняла лише його дружина ОСОБА_8

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне, у зв'язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, стягнути з апелянтів на користь держави в дольовому порядку судовий збір у сумі 2893 грн. 80 коп., оскільки ухвалою суду від 24 травня 2018 року, за їх клопотанням, їм було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дольовому порядку на користь держави 2893 грн. 80 коп. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, тобто по 1446 грн. 90 коп. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 серпня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. С. Ткачук