АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 724/461/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Владичана А.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року, головуючий у першій інстанції ОСОБА_4,

встановила:

ОСОБА_2 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Посилався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики 7 вересня 2013 року.

Зазначав, що ОСОБА_2 передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 114870 грн., 1600 доларів США та 5300 євро на строк до 7 вересня 2014 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 114870 грн., 1600 доларів США, 5300 євро у грошовій одиниці України гривні за курсом, встановленим Національним Банком України на час звернення до суду та 3% річних за 18 місяців в сумі 14234 грн.

Справа №724/461/16-ц Головуючий у 1 інстанції Руснак А.І.

Провадження №22-ц/794/673/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 114870 грн., 1600 доларів США, що еквівалентно 42560 грн., 5300 євро, що еквівалентно 158894 грн., 3% річних в сумі 14234 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фізичними особами-підприємцями, даний спір підлягає вирішенню в господарському судочинстві.

Вказував на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з»ясування обставин здійснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільної підприємницької діяльності, не отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів та вчинення ОСОБА_3 розписки під впливом погроз. Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України та вважав встановленим, що ОСОБА_3 не виконано зобов»язання з повернення грошових коштів за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 7 вересня 2013 року.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на розписку ОСОБА_3 від 7 вересня 2013 року, за змістом якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 114870 грн., 1600 доларів США, 5300 євро і зобов»язується повернути грошові кошти до 7 вересня 2014.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено договір позики 7 вересня 2013 року.

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_3 від 7 вересня 2013 року, відповідно якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 114870 грн., 1600 доларів США, 5300 євро і зобов»язується повернути грошові кошти до 7 вересня 2014 року (а.с.73).

Наведене спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що грошові кошти не були одержані від ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_3 не були одержані грошові кошти від ОСОБА_2

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 на вчинення розписки під впливом погроз.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.1 ст.231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про визнання договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 7 вересня 2013 року недійсним.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частина 1 ст.545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов»язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_3 визнано обставини не виконання зобов»язання з повернення позики.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов»язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних за час прострочення з 7 вересня 2016 року по 7 березня 2016 року від простроченої суми 114870 грн. становить 5174 грн. (114870 грн. х 3% : 100% : 365 днів х 548 днів), від простроченої суми 5300 євро - 238 євро ( 5300 євро х 3% : 100% : 365 днів х 548 днів), від простроченої суми 1600 доларів США - 72 долари США (1600 доларів США х 3% : 100% : 365 днів х 548 днів).

У такому разі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 7 вересня 2013 року та 3% річних.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказані норми права дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

При ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ч.4 наведеної норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм

процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Колегія суддів не вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, визначити розмір позики, що підлягає поверненню, у еквіваленті 1600 доларів США, 5300 євро за офіційним курсом на день ухвалення судового рішення.

ОСОБА_2, звертаючись до суду, просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 114870 грн., 1600 доларів США, 5300 євро у грошовій одиниці України гривні за курсом, встановленим Національним Банком України на час звернення до суду.

При цьому на день ухвалення рішення судом першої інстанції 18 квітня 2018 року 1600 доларів США та 5300 євро за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, складає більше, ніж стягнуто.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_3, на які є посилання в апеляційній скарзі, про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім спорів, що здійснюються в порядку іншого судочинства.

Відповідно до абз.1, 2 п.3 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За змістом ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Перелік справ, підвідомчих господарському суду, наведений у ч.1 ст.20 ГПК України.

На підставі п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Предметом позову ОСОБА_2, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення є стягнення грошових коштів.

Підставою позову ОСОБА_2 зазначалося не виконання ОСОБА_3 зобов»язання з повернення грошових коштів за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 7 вересня 2013 року.

Отже, ОСОБА_2 захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів пов»язувався з правом кредитора на повернення ОСОБА_3 грошових коштів.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з'ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа - підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

За змістом ч.1 ст.179 ГК України господарсько-договірні зобов'язання - майново-господарське зобов`язання, яке виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів.

За змістом договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позики від 7 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при укладенні правочину діяли як фізичні особи.

Отже, сам по собі статус ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фізичної особи-підприємця відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не дає підстав для висновку про те, що має місце спір між фізичними особами - підприємцями.

З огляду на зміст правовідносин та суб'єктний склад їх учасників спір, що виник між сторонами, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 10 серпня 2018 року.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Владичан А.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: