Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/2727/16-ц

провадження № 61-16576св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року у складі судді Короля О. П. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2017 року у складі суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Марчук В. С.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частку квартири.

Позов мотивовано тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 26 березня 1998 року № 350, вказана квартира належить на праві власності: ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки, ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частки та ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після смерті якої її батько - ОСОБА_4 - звернувся із заявою до Першої Вінницької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, 02 квітня 1999 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину на ? частину від 1/3 частки квартири (тобто на 1/6 частку квартири). Станом на 1998 рік у квартирі були зареєстровані всі співвласники: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, однак фактично у квартирі проживав лише ОСОБА_4 разом із дружиною ОСОБА_1 Вказувала, що ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою, однак фактично ще у 1998 році виїхала разом із батьком до Російської Федерації на постійне проживання, приїздила провідати діда лише один раз, квартирою не цікавилась, не брала участі в її утриманні, комунальні платежі не сплачувала. Після смерті ОСОБА_5 відповідач та її батько не вчинили жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини.

23 вересня 2011 року помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4, який належну йому частку квартири заповів їй. Відповідно до заповіту вона оформила право власності на ? частину квартири, про що отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Зазначала, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку квартири не було ним оформлено, відтак позивачу видали свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на ? частку квартири. Оскільки ОСОБА_4 заповів їй усю свою частку квартири, то вона має право і на неоформлену 1/6 частку квартири, яка належала ОСОБА_5

Посилаючись на викладені обставини, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 за життя не оформив своє право на спадкове майно після ОСОБА_5, то відповідно він не набув право власності на цю частку. На час відкриття спадщини відповідач ОСОБА_2 була неповнолітньою особою, тому на підставі статті 535 ЦК Української РСР 1963 року незалежно від змісту заповіту мала право на обов'язкову частку спадкового майна.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції з урахуванням положень ЦК Української РСР 1963 року, а також того, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 не оформив право на прирощену спадкову частку, а тому відповідно не набув на неї право власності, вірно виходив із відсутності підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд у своєму рішенні дійшов суперечливих висновків щодо фактичного прийняття спадщини ОСОБА_2 Суд встановив, що ОСОБА_4 успадкував прирощену 1/6 частину квартири, що можливо лише за умов неприйняття спадщини відповідачем. Судами не було застосовано статтю 549 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідач у 1998 року виїхала до Російської Федерації і ні вона, ні її батько, який представляв її інтереси, після смерті ОСОБА_5 не вчиняли дій, спрямованих на прийняття спадщини. Після набуття повноліття у 2005 році відповідач також не вчиняла дій щодо оформлення спадщини після матері. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не прийняла спадщину за вимогами статті 554 ЦК Української РСР 1963 року, її частка перейшла до ОСОБА_4, який у свою чергу спадщину прийняв, проте за станом здоров'я не оформлював її в установленому порядку. Також, судами помилково застосовано статтю 535 ЦК Української РСР 1963 року, яка регулює питання обов'язкової частки в спадщині, зокрема, неповнолітніх, у разі складання заповіту, проте ОСОБА_5 заповіту не складала.

05 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 26 березня 1998 року № 350 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності: ОСОБА_4 - 1/3 частина квартири, його дочці - ОСОБА_5 1/3 частина квартири та онуці - ОСОБА_2 - 1/3 частина квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: 1/3 частину вищезазначеної квартири.

ОСОБА_4 звернувся із заявою до Першої Вінницької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після ОСОБА_5 та 02 квітня 1999 року йому видано свідоцтво про право на спадщину на ? частину спадкового майна, яке складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У квартирі станом на 1998 рік були зареєстровані всі співвласники: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Фактично у квартирі проживали ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_1

Установлено, що ОСОБА_5 працювала в ЖЕК № 15 у м. Вінниці і за місцем роботи ій було надано житло.

23вересня 2011 року помер ОСОБА_4, який заповів свою частину спірної квартири дружині - ОСОБА_1

Відповідно до заповіту ОСОБА_1 оформила право власності на ? частину квартири, яка належала померлому ОСОБА_4, а саме: на 1/3 частину на підставі свідоцтва про право власності від 26 березня 1998 року та на 1/6 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 квітня 1999 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що, оскільки ОСОБА_4 заповів їй усю свою частку квартири, то вона має право і на прирощену, хоча неоформлену 1/6 частину квартири після смерті ОСОБА_5, яку відповідач ОСОБА_2 в установленому порядку не прийняла та не оформила.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 за життя не оформив своє право на прирощену частку, то відповідно він не набув право власності на цю частку.

Проте з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), а також відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України норми цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з частиною першою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Стаття 548 ЦК Української РСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У силу статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що ;відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до статті 554 ЦК Української РСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця - стаття 536 цього Кодексу).

Ураховуючи викладене, прирощення спадкових частин - це перехід до інших спадкоємців частки у спадковому майні спадкоємця, який відпав.

Спадкоємець відпадає в разі: 1) неприйняття спадщини; 2) відмови від спадщини без вказівок на чию користь; 3) усунення від спадщини.

Такий самий порядок прирощення спадкових часток передбачений і статтями 1272, 1273, частиною першою статті 1275 ЦК України.

При прирощенні спадкових часток від спадкоємця не потрібно якого-небудь особливого акта на прийняття частки спадщини в порядку прирощення, отже висновок суду про те, що ОСОБА_4 за життя повинен був оформлювати своє право на прирощену частку, є помилковим та не узгоджується із вказаними правовими нормами.

При вирішенні питання щодо спадкування ОСОБА_4 частки у спадковому майні у порядку статті 554 ЦК Української РСР підлягають з'ясуванню обставини про те, чи вступив спадкоємець в управління та володіння спадковим майномта неприйняття спадщини іншим спадкоємцем за законом.

Вирішуючи спір, суди, також послались на статтю 535 ЦК Української РСР згідно якої неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Зі змісту вказаної норми неповнолітні діти спадкодавця мають право на обов'язкову частку спадкового майна, незалежно від змісту заповіту, проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заповіту не складала.

Разом з тим, в силу статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Судами установлено, що на момент смерті ОСОБА_5 неповнолітня ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі разом із матір'ю та проживала з нею на момент відкриття спадщини, тому в силу статті 549 ЦК Української РСР прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Наведені обставини унеможливлюють прирощення частки ОСОБА_2 у спадкуванні після смерті ОСОБА_5 (1/6 частка квартири) до спадку, який перейшов до ОСОБА_4

Судами неправильно застосовано норми 554, 535 ЦК Української РСР до вирішення спору, який є необґрунтованим на підставі статті 549 ЦК Української РСР у зв'язку з фактичним прийняттям ОСОБА_2 спадщини після смерті матері, а тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання права власності відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П. Штелик