Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 202/3093/14-ц

провадження № 61-14179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК», ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю., Черненкової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства

«АКЦЕНТ-БАНК» (далі - ПАТ «А-БАНК») про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути із ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 3 983, 21 дол. США, із ОСОБА_3 та ПАТ «А-БАНК» солідарно 10 000, 00 грн.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору від 04 жовтня 2005 року № 2005-0510/250 ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту у розмірі 5 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12, 00 % на рік з кінцевим терміном повернення, який співпадає із строком дії картки та який дорівнює одному року. Зобов'язання за цим договором забезпечено договором поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПАТ «А-БАНК» від 20 жовтня 2010 року № 167. ОСОБА_3 порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 16 січня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 5 234, 77 дол. США, а саме: 1 873, 66 дол. США заборгованості за кредитом, 3 361, 11 дол. США - заборгованості за процентами.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 526, 527, 530 ЦК України, просив задовольнити позов повністю.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 04 жовтня 2005 року відповідач отримав кредитну картку, то від цього дня починається перебіг строку дії картки, яка, відповідно, мала бути чинною до 04 жовтня 2006 року. Таким чином, початком перебігу загальної трирічної позовної давності за цим договором є 04 жовтня 2006 року, останнім днем для звернення до суду із вимогою про повернення кредитних коштів є 04 жовтня 2009 року. Позивач звернувся з цим позовом до суду 28 лютого 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову, зазначивши інші мотиви такої відмови. Суд навів посилання на те, що відповідно до вимог пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини банка та позичальника з приводу отримання, повернення споживчого кредиту. Наведене положення про заборону кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, є чинним та обов'язковим не лише для банка на стадії досудового урегулювання спору. Під час звернення банку до суду з вимогою про повернення такого кредиту передбачена Законом заборона своєї дії не припиняє. Встановлення зазначеної заборони та необхідність її застосування судом сприяє не лише захисту прав споживача як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а й контролю за змістом й розподілом відповідальності між споживачем та банком. Вимагаючи повернути у 2014 році кредит, строк давності якого минув ще у жовтні 2009 року, банк фактично проігнорував принципи справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та навмисно сприяв збільшенню розміру відсотків. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції, зазначивши, що підставою відмови у позові є не сплив позовної давності, а відсутність права у банку звертатись із таким позовом за кредитом, строк давності якого минув.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у червні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення апеляційної інстанції, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначив, що відповідачем не заявлялось клопотання про застосування позовної давності, відтак суди не мали підстав застосувати позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 08 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 21 березня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі договору від 04 жовтня 2005 року № 2005-0510/250 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки ОСОБА_3 отримав платіжну картку ECMC PLATINUM з кредитним лімітом у розмірі 5 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12, 0 % на рік, строк дії картки становив один рік.

Зобов'язання за цим договором забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБНАК» та ПАТ «А-БАНК».

Позивач наполягав на тому, що відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 16 січня 2014 року складає 5 234, 77 дол. США, в тому числі: 1 873, 66 дол. США заборгованості за кредитом, 3 361, 11 дол. США - заборгованості за процентами за користуванням кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної

давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

У частині третій статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення змісту частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про беззаперечний висновок, що за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність категорично не підлягає застосуванню судом.

Тобто в цій нормі права встановлено певні суб'єктивні межі застосування позовної давності: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У матеріалах цивільної справи відсутня заява ОСОБА_3 про застосування позовної давності, яка була б подана до ухвалення судом першої інстанції рішення, згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.

Керуючись основними засадами цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципам рівності правового регулювання певного виду цивільних відносин, аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, необхідно зробити висновок про поширення дії норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без вчинення певної заяви сторони у спорі ані загальна, ані спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість такого її застосування пов'язана лише з наявністю відповідної заяви.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Таким чином, доводи заявника стосовно того, що у матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності, а отже у судів були відсутні підстави для її застосування, є обґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд урахував, що суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що позовна давність не може бути застосована судом за своєю ініціативою без відповідної заяви відповідача та відмовив у позові з підстав, передбачених пунктом 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення.

При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Таке розуміння наведеної норми є усталеним для судової практики, зокрема, відповідно до пункту 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із наведеним та враховуючи, що у ЦК України не передбачається заборона пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності під час вирішення таких спорів суди повинні враховувати положення цього Кодексу про позовну давність.

Таким чином, пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зазначене положення Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямоване на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-239цс14. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Разом з тим Верховний Суд за правилами статті 400 ЦПК України позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях та оцінювати докази, які судами попередніх інстанцій не досліджувалися.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Надані банком докази: копія договору від 04 жовтня 2005 року

№ 2005-0510/250 та розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині того, що вони є належними, допустимими та достатніми доказами наявності між сторонами правовідносин, що виникли з кредитного договору, судами не досліджені, належна оцінка цим доказам не надана, отже і висновок щодо їх належності та допустимості не зроблений, а тому справа підлягає направленню на новий розгляд в обов'язковому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, допущені судами обох попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, зокрема розрахунок заборгованості за кредитним договором з огляду на суми заборгованості, нарахованої в межах загальної та спеціальної позовної давності, а також розмір відсотків, що нараховувались банком після спливу визначеного договором строку кредитування, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик