Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 303/574/16-ц

провадження № 61-10572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року у складі судді Щербан П. П. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Павліченка С. В., Куцини М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 20 вересня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн на строк до 20 вересня 2005 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 20 вересня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

В зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року виникла заборгованість, що становить 1 033 904,09 грн, яка складається з: 50 000 грн - заборгованість за кредитом; 211 444,44 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 772 460,55 грн - пеня зa несвоєчасність виконання зобов'язань. З цієї суми заборгованості слід вирахувати 94 172,22 грн, оскільки ці грошові кошти стягнуті з відповідачів на користь ПAT КБ «ПриватБанк» рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 939 732,77 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 939 732,77 грн та судові витрати в розмірі 7 048 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки після ухвалення судового рішення у 2011 році про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором така заборгованість не сплачувалась відповідачем, банк має право на її стягнення в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості із відповідачів не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а тому банк має право на стягнення заборгованості за кредитним договором за період з листопада 2011 року до 19 серпня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк, звернувшись до суду з вказаним позовом у 2016 році, пропустив трирічний строк позовної давності, який слід рахувати з кінцевого строку виконання зобов'язань за кредитним договором - 19 вересня 2005 року, про що заявлено відповідачем.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подавав.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суди установили, що 20 вересня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн на строк до 20 вересня 2005 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 20 вересня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором у грудні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом, яка станом на 26 листопада 2009 року становила 160 475,75 грн і складалась із заборгованості за тілом кредиту у сумі 50 000 грн, заборгованості по відсоткам у сумі 94 172,22 грн та пені у сумі 16 303,53 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2004 року, яка виникла за період з 23 вересня 2004 року до 19 серпня 2015 року у сумі 1 033 904,09 грн та складається з: 50 000 грн - заборгованість за кредитом; 211 444,44 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 772 460,55 грн - пеня зa несвоєчасність виконання зобов'язань. З цієї суми заборгованості позивач просив вирахувати 94 172,22 грн, оскільки ці грошові кошти стягнуті з відповідачів на користь ПAT КБ «ПриватБанк» рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Задовольняючи позов банку та стягуючи з відповідачів заборгованість, за кредитним договором від 20 вересня 2004 року, яка включала тіло кредиту у розмірі 50 000 грн, суди попередніх інстанцій не врахували, що за рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року ця сама заборгованість за тим самим кредитним договором за тілом кредиту вже стягнута і не взяли до уваги, що повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов'язання.

Що стосується вимог банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами і пені, нарахованими за період з 23 вересня 2004 року до 19 серпня 2015 року, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки проценти і пеня за період з вересня 2004 року до 26 листопада 2009 року стягнуто за рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 листопада 2011 року.

Вирішуючи спір, суди помилково виходили з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржники не виконали, не є перешкодою для стягнення тіла кредиту, а також нарахування процентів та пені за ним, що призвело до неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

Отже, повторне стягнення з відповідачів на користь позивача тіла кредиту, а також процентів та пені за період з 23 вересня 2004 року до 26 листопада 2009 року є безпідставним.

Що стосується вимог банку про нарахування процентів і пені за період з 26 листопада 2009 року до 19 серпня 2015 року, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 12 місяців - до 19 вересня 2005 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 19 вересня 2005 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 20 вересня 2005 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, а тому суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року, їх не вирішували.

Правовою підставою відмови банку у позові, що зазначена у касаційній скарзі, ОСОБА_4 вважає пропуск банком строку позовної давності.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені у справі судові витрати.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 16 серпня 2016 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 7 752,80 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта