Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

місто Київ

справа № 556/1919/15-ц

провадження № 61-1084св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Рівненська обласна державна адміністрація,

третя особа - Управління Держземагентства у Володимирецькому районі Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Ковалевича С. П., Бондаренко Н. В., Рогожина Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у грудні 2015 року звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6.), Рівненської обласної державної адміністрації

(далі - Рівненська ОДА) про визнання договору недійсним, просили визнати недійсним розпорядження Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду»; визнати договір оренди земельної ділянки від 03 вересня 2012 року, укладений між Рівненською ОДА та приватним підприємцем ОСОБА_6, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, недійсним у зв'язку з порушенням вимог закону; скасувати у Державному реєстрі земель реєстрацію запису від 03 вересня 2012 року за № 00253, зареєстрованого в управлінні Держкомзему у Володимирецькому районі Рівненської області.

Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що вони є власниками об'єктів нерухомості, які розташовані в АДРЕСА_8 право власності на які зареєстровано за кожним із них. Проте позивачі позбавлені можливості оформити право власності на земельні ділянки, на яких розташовані належні їм об'єкти нерухомого майна, оскільки уся ця земельна ділянка передана ФОП ОСОБА_6 в оренду відповідно до договору оренди земельної ділянки від 03 вересня 2012 року, укладеного з Рівненською ОДА, на виконання розпорядження Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду».

Правовими підставами позову позивачі визначили положення статей 120, 134, 152, 210 ЗК України, статей 15, 16, 203, 215, 216, 321, 377 ЦК України.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, задоволено. Судом визнано недійсним розпорядження Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду»; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 вересня 2012 року, укладений між Рівненською ОДА та приватним підприємцем ОСОБА_6, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1; скасовано державну реєстрацію договору оренди у Державному реєстрі земель запис від 03 вересня 2012 року за № 00253, зареєстрований в управлінні Держкомзему у Володимирецькому районі Рівненської області.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, набувши право власності на об'єкти нерухомого майна, позивачі також набули право на земельні ділянки, на яких ці об'єкти розташовані, а право власності (користування) попереднього власника будівель на земельні ділянки, відповідно, припинилось.

Всупереч вимогам статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, якими врегульовано порядок переходу права власності (користування) на земельну ділянку при переході права власності на будівлю, у вересні 2012 року земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, що належать позивачам, передані в оренду відповідачу ОСОБА_6 на підставі розпорядження та договору, що оспорюються. Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди є умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду.З договору оренди, укладеного між відповідачами 03 вересня 2012 року, суд встановив, що земельна ділянка передана в оренду для розміщення та експлуатації будівель та споруд виробничого та промислового призначення (пункт 5.1 договору). Разом з тим, на час укладення договору оренди частина об'єктів - будівель та споруд, що розташовані на орендованій земельній ділянці, не перебували у власності ОСОБА_6, ця обставина не врахована під час видання оспорюваного розпорядження та під час укладення договору оренди, про визнання яких недійсними просять позивачі.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення.

Апеляційним судом позовні вимоги задоволено частково, зокрема: визнано недійсним розпорядження Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду» в частині надання ОСОБА_6 в оренду на 5 років земельної ділянки, що знаходиться: під магазином автозапчастин в АДРЕСА_1 площею 25,9 кв.м, в АДРЕСА_2 площею 77, 6 кв. м, АДРЕСА_3 визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 вересня 2012 року, укладений між Рівненською ОДА та приватним підприємцем ОСОБА_6, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, в частині передачі в оренду земельної ділянки, яка знаходиться під магазином автозапчастин в АДРЕСА_4 який належить на праві власності ОСОБА_3, а також в частині передачі в оренду земельної ділянки, яка знаходиться під гаражем АДРЕСА_5 який належить на праві власності ОСОБА_4, та в частині передачі в оренду земельної ділянки, яка знаходиться під гаражами АДРЕСА_7 які належать на праві власності ОСОБА_5; скасовано державну реєстрацію договору оренди у Державному реєстрі земель, запис від 03 вересня 2012 року № 00253, зареєстрований в управлінні Держкомзему у Володимирецькому районі Рівненської області щодо зазначених земельних ділянок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», статей 203, 215 ЦК України зробив правильний висновок, що Рівненська ОДА незаконно видала розпорядження «Про надання земельної ділянки в оренду» та передала ОСОБА_6 за договором оренди від 03 вересня 2012 року земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти, що належать позивачам, а отже ці розпорядження, договір оренди та державна реєстрації не можуть залишатися чинними.

Втім суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції у частині висновків про визнання недійсним оспорюваного розпорядження, договору оренди та державної реєстрації в цілому.Оскільки земельна ділянка, на якій розташовані приміщення позивачів, є значно меншою, ніж та, що надана в оренду відповідачу, вимоги про визнання недійсним договору оренди землі є обґрунтованими тільки в частині незаконності передачі в оренду тих частин земельної ділянки, що знаходяться під цими приміщеннями.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 липня 2016 року, залишити в силі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржуваним рішенням апеляційного суду заявники позбавлені можливості доступу до власного майна, здійснювати за ним догляд, використовувати за цільовим призначенням, оскільки дороги, що ведуть до належних їм споруд, знаходяться у користуванні ОСОБА_6 Рівненська ОДА під час укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки не вжила заходів зі встановлення усіх власників нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянці, чим порушила їх права. Підставами для касаційного оскарження є порушення апеляційним судом норм матеріального права, що зазначені в позовній заяві та у рішенні суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Рівненська ОДА просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На переконання Рівненської ОДА, заявники, всупереч вимогам процесуального законодавства, надали нові докази до суду касаційної інстанції, які не досліджувались судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи. Підставою звернення до суду з позовом стала не наявність перешкод у користуванні належними заявникам гаражами, спорудами, а наявність перешкод в оформленні права власності на земельну ділянку під об'єктами нерухомості. При цьому, на переконання Рівненської ОДА, метою звернення до суду з цим позовом є набуття права власності на земельну ділянку в порядку статей 120 ЗК України та 377 ЦК України. Проте, відчужуючи у 2008 році об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_6 не володіла, не користувалась та не розпоряджалась земельною ділянкою, а тому відсутні підстави для автоматичного переходу до заявників права власності на земельні ділянки, що розташовані під об'єктами нерухомого майна, придбаними заявниками у власність у ОСОБА_6 Зважаючи на наведене, на переконання Рівненської ОДА, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин правила статті 120 ЗК України. При цьому заявники, отримавши у 2008 році у власність нерухоме майно, не зверталися до Рівненської ОДА із клопотанням про передачу їм у власність чи користування земельних ділянок, що розташовані під належними їм об'єктами нерухомого майна.

Також у відзиві на касаційну скаргу зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили питання, чи знаходяться об'єкти нерухомого майна позивачів на земельній ділянці, що перебуває у користуванні ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду судді-доповідачу 15 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2012 року між ФОП ОСОБА_6 та Рівненською ОДА укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець, Рівненська ОДА, на підставі розпорядження Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду» надала, а орендар прийняла у строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.Договір укладений на 5 років, до 03 вересня 2017 року.

Розпорядженням Рівненської ОДА від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду» також затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_6 та передання її в оренду.

Позивачі є власниками окремих споруд, приміщення магазину, гаражів. Так, ОСОБА_3 є власником магазину автозапчастин, що розташований в АДРЕСА_6 Його право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру права власності.

03 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого продавець передала, а покупець прийняла у власність гараж НОМЕР_3 площею 25, 9 кв.м, що становить 2/100 будівлі гаражів, площею 1 372, 6 кв.м, приміщення тракторної бригади, яке розташоване в АДРЕСА_7 Цей договір посвідчений нотаріально, внесений до Державного реєстру правочинів, право власності ОСОБА_4 зареєстровано у встановленому законом порядку.

03 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого продавець передала, а покупець прийняв у власність гаражі НОМЕР_4, площею 77, 6 кв. м, що становить 6/100 будівлі гаражів, площею 1 372, 6 кв.м, приміщення тракторної бригади, яке розташоване в АДРЕСА_7 Цей договір посвідчений нотаріально, проведено державну реєстрацію права власності.

Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд керувався положеннями Конституції України, ЦК України, ЗК України щодо набуття і реалізації права власності та/чи користування на землю.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 377 ЦК України (в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд, з урахуванням правил статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, зазначив, що суд першої інстанції відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», статей 203, 215 ЦК України зробив правильний висновок, що Рівненська ОДА незаконно видала розпорядження від 13 квітня 2012 року № 179 «Про надання земельної ділянки в оренду» та передала ОСОБА_6 за договором оренди від 03 вересня 2012 року земельну ділянку, на якій розташовані об'єкти, що належать позивачам, а отже це розпорядження, договір оренди та державна реєстрації не можуть залишатися чинними.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивачам на праві власності належать лише об'єкти нерухомого майна, питання про правові підстави користування та володіння земельними ділянками учасниками спору судом не вирішувалось, доказів наявності перешкод у користуванні власністю, що розташована на спірній земельній ділянці, суду не надано. При цьому судами не визначено, яким нормам права не відповідає оспорюваний договір оренди земельної ділянки, що є підставою визнання його недійсним судом.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Застосовуючи до спірних правовідносин правила статті 120 ЗК України, суди зобов'язані були врахувати, що у зазначеній нормі права закріплений загальний принцип забезпечення цілісності (пов'язаності) об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією правовою нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають під час укладення правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин щодо переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Під час застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар).

Проте суди, встановивши, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на гаражі згідно з договорами купівлі-продажу, належним чином не дослідили зміст цих договорів, а також інші докази, не з'ясували, чи не звертався попередній власник до відповідного повноважного органу (місцевої ради, відповідної державної адміністрації) з відповідною заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування гаражів, споруд, чи виділялась ОСОБА_6, як власнику об'єктів нерухомого майна, земельна ділянка для обслуговування цього нерухомого майна, якщо так, то у яких розмірах, коли була виділена земельна ділянка, чи перейшло за договором купівлі-продажу нерухомості право на земельну ділянку до нових власників споруд, гаражів.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановили всіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Висновки судів про перехід до позивачів як власників певних споруд прав на займані цими об'єктами земельні ділянки є передчасним, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні докази та судами не встановлено обставин, аналіз яких надавав би достатні підстави для висновку про існування у відчужувача зазначеного нерухомого майна права на ці ділянки на момент вчинення такого відчуження.

Встановивши істотні порушення судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик