Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа №175/3332/15-ц

провадження №61-24198св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Континент»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року у складі судді Озерянської Ж. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Континент» (далі - ТОВ «Континент») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Вимоги за позовом обґрунтовувало тим, що 21 березня 2006 року ТОВ «Континент», в інтересах якого діяв ОСОБА_4, передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 77 550,00 грн за належну їй на праві власності земельну ділянку, про що вона написала відповідну розписку, та домовилися в подальшому оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згодом продаж земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства заборонений чинним законодавством, у зв'язку з чим ТОВ «Континент» запропонувало ОСОБА_3 повернути грошові кошти, однак остання відмовилась. Після цього рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 25 вересня 2006 року за ТОВ «Континент» визнано право власності на спірну земельну ділянку. Однак, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 25 вересня 2006 року скасовано. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, видані ТОВ «Континент» на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 25 вересня 2006 року, та визнано право власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_3http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2016_06_02/pravo1/T161402.html?pravo=1

Позивача позбавлено права власності на спірні земельні ділянки, тому грошові кошти в сумі 77 550,00 грн, отримані ОСОБА_3 за спірні земельні ділянки, є майном набутим без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим просив вказані кошти з неї стягнути. Крім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 інфляційні втрати за період з 21 березня 2006 року по 10 серпня 2015 року в сумі 191 315,85 грн.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Континент» та просила визнати недійсною розписку від 21 березня 2006 року, посилаючись на те, що у вказаній розписці зазначена лише ОСОБА_3, іншої сторони не зазначено, що суперечить вимогам статей 1046, 1047, 203, 215, ЦК України.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року позов ТОВ «Континент» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Континент» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 77 550,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 138 089,76 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ТОВ «Континент» є правові підстави для витребування у ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 77 550,00 грн на підставі статті 1212 ЦК України. Ухвалюючи рішення про відмову в зустрічному позові суд виходив з того, що доказів визнання укладеного правочину (розписки від 21 березня 2006 року) недійсним або його розірвання не надано, тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю та безпідставністю, а позовні вимоги ТОВ «Континент» в частині стягнення на його користь з відповідача основної суми за розпискою в розмірі 77 550,00 грн підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оригінал розписки знаходиться у позивача, у колегії суддів відсутні підстави для сумніву, що ОСОБА_5 отримано грошові кошти від представника ТОВ «Континент» з метою укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем за первісним позовом пропущено строк на звернення до суду, оскільки ТОВ «Континент» дізналося про порушення свого права 02 листопада 2010 року - після набрання законної сили ухвалою Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2010 року, яким відповідачу було повернуто право власності на спірну земельну ділянку також не можуть бути взяті до уваги, оскільки зі скасуванням рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року ніяких правових наслідків для ТОВ «Континент» не настало, оскількиостаннє залишалось власником земельних ділянок на підставі державних актів від 22 квітня 2009 року, які були визнані недійсними та скасовані лише 20 лютого 2014 року, після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області. До цього часу ТОВ «Континент» користувалось спірними земельними ділянками на свій власний розсуд, що підтвердила відповідач у судовому засіданні.

Таким чином, право ТОВ «Континент» було порушено 20 лютого 2014 року з моменту фактичного позбавлення права власності на спірну земельну ділянку, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року, і саме тоді у ТОВ «Континет» виникла правова підстава щодо повернення ОСОБА_3 безпідставно набутих нею грошових коштів у розмірі 77 550,00 грн та стягнення вказаних коштів з урахуванням індексу інфляції.

У лютому 2017 року ОСОБА_3подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

21 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Континент» на касаційну скаргу ОСОБА_3

13 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

16 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що доказів звернення ТОВ «Континент» до відповідача про повернення коштів, починаючи з 02 листопада 2010 року, не надано.

Посилання судів на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року, як на підставу позбавлення права власності ТОВ «Континент», є необґрунтованим, оскільки відповідач зазначала про повернення їй права власності на земельну ділянку 01 листопада 2010 року.

Достатніх підстав набуття грошових коштів за розпискою та продажу земельної ділянки під час дії мораторію не за договором купівлі-продажу немає, тому згідно статті 1212 ЦК України позов не підлягає задоволенню. Позивачем пропущено позовну давність на звернення до суду з вказаними вимогами, оскільки майже сім років не звертався до відповідача з вимогами, не просить суд поновити пропущений ним строк з обґрунтуванням причин такого пропуску.

Моментом, коли у ТОВ «Континент» виникло право на звернення до відповідача з вимогою, є скасування рішення Третейського суду від 25 вересня 2006 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року, що судами не було взято до уваги.

Вона не знає звідки у ТОВ «Континент» з'явилася її розписка, їй не відома особа ОСОБА_4

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що на підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_3 особисто надала розписку та підписала її у присутності двох свідків.

ОСОБА_3 змінила рішення щодо відчуження належної їй земельної ділянки та звернулася до суду з метою повернення права власності на спірну земельну ділянку, не повертаючи грошових коштів ТОВ «Континент».

Питання застосування строків позовної давності до вимог про повернення безпідставно набутих грошових коштів вже розглядалося судом касаційної інстанції, який дійшов висновку про відсутність підстав застосування позовної давності.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3без задоволення, а судових рішень - без змін, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у 2006 році ТОВ «Континент» видало довіреність на ім'я ОСОБА_4 та надало йому право представляти інтереси товариства стосовно придбання земельних ділянок, розташованих на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладення договорів, сплату за них грошових коштів.

21 березня 2006 року ОСОБА_6, діючи від імені ТОВ «Континент», передав, а ОСОБА_3 отримала, грошові кошти у розмірі 77 550,00 грн за земельну ділянку №79, розташовану на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яку вона продає, на підтвердження чого ОСОБА_3 написала власноручно розписку та підписала її у присутності двох свідків (а.с. 12).

ОСОБА_3 отримала в повному обсязі грошові кошти з метою укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Факт отримання грошей відповідачем та написання нею розписки, ОСОБА_3 не оспорюється.

У зв'язку з мораторієм на продаж земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ТОВ «Континент» вирішило відмовитися від придбання земельних ділянок. ОСОБА_3 було запропоновано повернути отримані нею грошові кошти у розмірі 77 550,00 грн, але вона відмовилася, тому ТОВ «Континент» звернулося до постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 3,270 га, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року задоволено позов ТОВ «Континент». Право власності на вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано за ТОВ «Континент» відповідно до чинного законодавства України.

На підставі вищевказаного рішення третейського суду, 07 лютого 2007 року ТОВ «Континент» отримало державний акт на земельну ділянку площею 3,2731 га, а 22 квітня 2009 року державні акти на чотири земельні ділянки площами: 0,8182 га; 0,8183 га; 0,8183 га та 0,8183 га.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року скасовано.

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Континент» про визнання недійсними та скасування державних актів на земельні ділянки, витребування земельної ділянки, за наслідками якого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 21 листопада 2013 року було ухвалено рішення про відмову в позові у зв'язку з пропуском позовної давності.

Однак рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року вказане рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки, видані ТОВ «Континент» 22 квітня 2009 року: серії ЯЖ № 927075, площею 0,8183 га; серії ЯЖ № 927027, площе 0,8183 га; серії ЯЖ № 927099, площею 0,8182 га та серії ЯЖ № 927051 площею 0,8183 га, які розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 3,2731 га, яка складається із земельних ділянок площами: 0,8182 га; 0,8183 га; 0,8183 га та 0,8183 га.http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2016_10_05/pravo1/T030435.html?pravo=1 - 843297

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ТОВ «Континент» посилалося на позбавлення його права власності на спірні земельні ділянки, тому грошові кошти в сумі 77 550,00 грн, отримані ОСОБА_3 за спірні земельні ділянки, є набутим нею майном без достатньої правової підстави.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вирішуючи спір, суди дійшли обгрунтованого висновку, що у зв'язку із скасуванням права власності ТОВ «Континент» на земельні ділянки на підставі судових рішень до спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1212 ЦК України.

ОСОБА_3 просила застосувати наслідки спливу позовної давності, про що подала відповідну заяву (а. с. 39-41).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (чачстина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Континент» на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року, 07 лютого 2007 року отримало державний акт на земельну ділянку площею 3,2731 га, а згодом вказану земельну ділянку було поділено та 22 квітня 2009 року ТОВ «Континент» отримано державні акти на чотири земельні ділянки площами: 0,8182 га; 0,8183 га; 0,8183 га та 0,8183 га.

Судами встановлено момент, із якого ТОВ «Континент» довідався про порушення свого права.

Суди виходили з того, що скасуванням рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року правових наслідків для ТОВ «Континент» не настало, оскільки останнє залишалося бути власником земельних ділянок на підставі державних актів від 22 квітня 2009 року, які були визнані недійсними та скасовані лише 20 лютого 2014 року, після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, а до цього часу ТОВ «Континент» користувалося спірними земельними ділянками на свій власний розсуд.

Встановлені судами фактичні обставини спростовують доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про неправильне обчислення судами початку перебігу позовної давності.

З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів, що право ТОВ «Континент» порушено 20 лютого 2014 року з моменту фактичного позбавлення права власності на спірну земельну ділянку, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року, і саме тоді у ТОВ «Континет» виникла правова підстава щодо вимоги про повернення ОСОБА_7 безпідставно набутих нею грошових коштів у розмірі 77 550,00 грн та їх стягнення з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо відмови у визнанні розписки від 21 березня 2006 року недійсною та оцінки її судом Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ТОВ «Континент» з тих підстав, що розписка є двостороннім договором, сторонами є позичальник та позикодавець.

У розписці від 21 березня 2016 року зазначено лише - ОСОБА_3, не зазначено позикодавця і відомостей щодо нього (а.с. 42-25). Водночас ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність щодо позову ТОВ «Континент».

Судами надавалася оцінка вказаній розписці.

Апеляційний суд виходив з того, що спірна розписка не є доказом укладення договору позики, а свідчить про отримання грошових коштів за продаж нею земельної ділянки.

Факт отримання таких коштів на умовах, вказаних у розписці, ОСОБА_7 не заперечувала.

Не спростовують висновки судів про отримання ОСОБА_3 від ТОВ «Континент» 77 550 грн за земельну ділянку №579, розташовану на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яку вона продає (згідно розписки від 21 березня 2006 року).

Доводи касаційної скарги про те, що згідно рішення постійно діючого Третейського суду при асоціації «Левлекс» підставою визнання права власності став попередній договір від 18 вересня 2006 року та передоплата у розмірі 10 000 грн, а не 77 500 грн, як зазначено в розписці, оскільки на вказану обставину ОСОБА_3 не посилалася у зустрічному позові, не оспорювала факт отримання коштів у сумі, яка зазначена в розписці.

Доводи касаційної скарги про неотримання грошових коштів саме від представника ТОВ «Континент», є необгрунтованими, оскільки судами встановлено, щоспірна розписка надана позивачем та не є доказом укладення договору позики, а свідчить про отримання ОСОБА_3 грошових коштів за продаж нею земельної ділянки, оскільки факт отримання таких коштів на умовах, вказаних у розписці, відповідач не заперечувала. Оригінал розписки знаходиться у позивача, тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 отримано грошові кошти від представника ТОВ «Континент» з метою укладення у майбутньому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик