АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1750/18 Справа № 192/1945/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н. О. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Солонянської районної ради Дніпропетровської області за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень та розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 17 березня 1992 року на підставі рішення ІХ сесії ХХІ-го скликання Солонянської районної ради народних депутатів ОСОБА_3 було надано у довічне успадкування, володіння для ведення селянського господарства земельну ділянку площею 11,1 га за рахунок земель Василівської сільської ради. 14 жовтня 1994 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримав Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 11,1 га із встановленням меж та використовував надану йому земельну ділянку за цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.

У 1995 році ОСОБА_3 вирішив припинити зайняття фермерством, у зв'язку з чим звернувся до Солонянської районної державної адміністрації з заявою про закриття його фермерського господарства «Дніпрельстан». На підставі цієї заяви було ліквідовано його фермерське господарство. Інших заяв, а тим більше заяви про відмову від земельної ділянки площею 11,1 га позивач до райдержадміністрації не подавав, Державний акт на право постійного користування землею у нього ніким не вилучався, а тому він продовжував користуватися цією земельною ділянкою. За усною домовленістю із його знайомим - ОСОБА_2 позивач передав йому для використання свою земельну ділянку площею 11,1 га.

На теперішній час ОСОБА_3, маючи намір відновити зайняття фермерством, у вересні 2015 року звернувся до відділу Держземагенства у Солонянському районі з запитом стосовно внесення його земельної ділянки площею 11,1 га до кадастрового обліку. На своє звернення він отримав відповідь, що земельна ділянка площею 11,1 га сільськогосподарського призначення за адресою: Солонянський район, Василівська сільська рада, яка належить йому на підставі Державного акта, внесена до системи ДЗК за кадастровим номером: НОМЕР_1.

Зазначає, що на початку квітня 2016 року ОСОБА_3 із отриманого позову від ОСОБА_2 і наданих до нього документів дізнався, що останній звернувся до суду з позовом про визнання Державного акта про право постійного користування земельною ділянкою площею 11,1 га, виданого на ім'я ОСОБА_3 недійсним. Обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації №226-р від 11 квітня 1996 року у ОСОБА_3 було вилучено земельну ділянку площею 11,1 га, нібито за його добровільної відмови від її подальшого використання.

Про розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації №226-р від 11 квітня 1996 року він дізнався лише в квітні 2016 року, після отримання копії позовної заяви з додатками до неї, серед яких була ксерокопія вказаного розпорядження, тому не мав змоги своєчасно оскаржити його. Вважає, що строк на оскарження дій суб'єкта владних повноважень ним пропущено з поважних причин.

Вказує про те, що ані до Солонянської районної ради, ані до Солонянської районної державної адміністрації із заявами про добровільну відмову від подальшого використання земельної ділянки не звертався. Крім того, ніхто із суб'єктів, вказаних в ст.31 ЗК України, а саме: Верховна рада України або будь-яка місцева рада народних депутатів, не звертались до нього, як до користувача земельною ділянкою, з пропозицією надати згоду на вилучення у нього цієї земельної ділянки саме на потреби, визначені цією статтею.

Позивач посилається на те, що Главою 4 ЗК України (в редакції 1992 року) чітко було врегульовано процедуру вилучення (викуп) земель. Жодної з умов, передбачених ст.ст.31-34 ЗК України, на час прийняття головою Солонянської районної державної адміністрації розпорядження №226-р від 11 квітня 1996 року не було, а отже потреб у вилученні його земельної ділянки також не було. Таким чином, голова Солонянської районної державної адміністрації не мав правових підстав для прийняття розпорядження №226-р від 11 квітня 1996 року «Про вилучення землі у ОСОБА_3», оскільки питання про припинення права приватної власності на землю є виключною компетенцією відповідної ради народних депутатів.

17 березня 1999 року рішенням VІ сесії ХХІІІ скликання Солонянської районної ради, належна ОСОБА_3 земельна ділянка площею 11,1 га була передана ОСОБА_2 в постійне користування з видачею останньому 19 липня 2000 року Державного акта серії НОМЕР_2. Вважає, що вказане рішення Солонянської районної ради, в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 11,1 га в постійне користування, є недійсним, внаслідок того, що вилучення цієї земельної ділянки у ОСОБА_3 було проведено незаконно, всупереч Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та чинному земельному законодавству. З цих підстав позивач вважає, що Державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 11,1 га за рахунок земель Василівської селищної ради, виданий 19 липня 2000 року в постійне користування ОСОБА_2 підлягає анулюванню.

На підставі вищезазначеного, просить поновити строк на оскарження дій суб'єкта владних повноважень, пропущений з поважних причин, визнати недійсним розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації від 11 квітня 1996 року №226-р та рішення №6-6/ХХІІІ сесії Солонянської районної ради від 17 березня 1999 року в частині передачі ОСОБА_2 в постійне користування земельної ділянки площею 11,1 га за рахунок земель Василівської сільської ради.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнані поважними причини пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності для захисту порушеного права.

Визнано недійсним розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №226-р від 11 квітня 1996 року в частині вилучення у ОСОБА_3 земельної ділянки площею 11,1 га (фермерське господарство «Дніпрельстан»), Василівська сільська рада.

Визнано недійсним рішення №6-6/ХХІІІ Солонянської районної ради від 17 березня 1999 року в частині передачі ОСОБА_2 в постійне користування земельної ділянки площею 11,1 га за рахунок земель Василівської сільської ради. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будь-яких належних та допустимих доказів щодо обізнаності позивача про існування оскаржуваного розпорядження та рішення до 2016 року, суду не надано. Наявність заяви про припинення діяльності СФГ «Дніпрельстан» від 28 серпня 1996 року не може свідчити про обізнаність позивача саме щодо існування оскаржуваного розпорядження та рішення, у зв'язку із чим вважав необхідним визнати поважними причини пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності для захисту порушеного права, оскільки помилки державних органів, органів місцевого самоврядування, які були допущені у процедурі та порядку вилучення земельної ділянки у ОСОБА_5, під час прийняття оскаржуваних рішень та розпоряджень не повинні порушувати права громадян.

В апеляційній скарзі, поданій 29 листопада 2018 року, ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що порушує його права, оскільки на підставі рішення Солонянської районної ради від 17 березня 1999 року він став законним землекористувачем земельної ділянки, яка надана йому у постійне користування за рахунок земель Василівської сільської ради.

Відзив на апеляційну скаргу учасники процесу не подавали.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що на підставі рішення Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 17 березня 1992 року ОСОБА_3 було надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського фермерського господарства (далі - СФГ) земельну ділянку площею 11,1 га на території Василівської сільської ради (а.с.9-10, т.1), а 14 квітня 1994 року видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 (а.с.11, т.1).

21 грудня 1994 року згідно розпорядження Солонянської районної державної адміністрації № 219 (а.с.12,т.1) було зареєстровано СФГ «Дніпрельстан», головою якого є ОСОБА_3

Згідно розпорядження Солонянської районної державної адміністрації (далі - РДА) № 226-р від 11 квітня 1996 року було вилучено землі, надані для ведення СФГ, в тому числі і у ОСОБА_5 на підставі заяви про добровільну відмову від наданих раніше земель у відповідності до рішення районної ради від 25 грудня 1995 року №2-ІІ/ХХІІ (а.с.12, зворот, т.1).

Відповідно до рішення Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 25 грудня 1995 року (а.с.130, т.1) у зв'язку з ліквідацією райвиконкому були передані повноваження райдержадміністрації щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок, що віднесені до компетенції районної Ради згідно зі ст. ст. 11,17,18,19,31,77,79 ЗК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 такої згоди не надавав, оскільки його представник заперечував факт написання такої заяви позивачем, а відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на спростування пояснень позивача та його представника, а відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що органом державної влади був порушений порядок вирішення питання про припинення права користування земельною ділянкою.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 ЗК України права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 31 ЗК України вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Крім того, ст. 31 ЗК передбачає, що вилучення земель провадиться за рішенням сільської, селищної Ради народних депутатів для конкретних, перелічених в статті потреб.

Так, ст. 29 ЗК України містить положення, згідно якого припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Такі повноваження можуть бути делеговані райдержадміністраціям на підставі ст. 3 цього Кодексу. Проте в рішенні від 25 грудня 1995 року у переліку статей ЗК України, повноваження які були делеговані, відсутнє посилання на ст. 29 ЗК України, тобто на припинення права власності на землю або права користування саме за добровільною відмовою. Процедури припинення за добровільною відмовою та процедура вилучення земельної ділянки за згодою власника є різними за правовою природою.

Суд першої інстанції зауважив, що відповідно до ст. 3 ЗК України рада мала право щодо передачі своїх повноважень до РДА, проте вважав, що не зазначення в розпорядженні РДА від 25 грудня 1995 року в переліку статей саме ст. 29 цього Кодексу, на підставі якої відбувається припинення права власності у разі добровільної відмови власника землі, виключало повноваження РДА щодо вилучення земельних ділянок на підставі добровільної заяви відповідно до ст. 31 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів в підтвердження добровільної відмови ОСОБА_3 від раніше наданої йому земельної ділянки.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на положення Глави 4 ЗК України (в редакції 1992 року), якою чітко врегульовано процедуру вилучення (викуп) земель. Оскільки жодної з умов, передбачених ст.ст.31-34 ЗК України, на час прийняття головою Солонянської районної державної адміністрації розпорядження №226-р від 11 квітня 1996 року не було, а отже потреб у вилученні у ОСОБА_3 земельної ділянки також не було. Таким чином, голова Солонянської районної державної адміністрації не мав правових підстав для прийняття розпорядження №226-р від 11 квітня 1996 року «Про вилучення землі у ОСОБА_3», оскільки питання про припинення права приватної власності на землю є виключною компетенцією відповідної ради народних депутатів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дав належну правову оцінку доказам у справі, вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано зробив висновок про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсними розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації від 11 квітня 1996 року №226-р та рішення №6-6/ХХІІІ сесії Солонянської районної ради від 17 березня 1999 року в частині передачі ОСОБА_2 в постійне користування земельної ділянки площею 11,1 га за рахунок земель Василівської сільської ради.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування позовної давності, оскільки позивачу було відомо про припинення його права користування земельною ділянкою, та пропущено строк позовної давності, не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації №226-р від 11 квітня 1996 року, або рішення №6-6/ХХІІІ Солонянської районної ради від 17 березня 1999 року були оприлюднені, доведені до відома ОСОБА_3, чи він був присутній під час вирішення вказаного питання.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також ст. 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Проаналізувавши докази, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження обізнаності ОСОБА_3 про наявність оскаржуваних розпорядження та рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно послався на рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України» у справі та вірно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про добровільну відмову ОСОБА_3 від наданої йому земельної ділянки, спростовуються запереченнями позивача щодо написання відповідної заяви, та недоведеністю відповідачем існування такої заяви, підстав отримання РДА повноважень для вилучення землі на підставі ст. 29 ЗК України, в той час як вилучення землі регулюється ст. 31 ЗК України. В свою чергу, не мають правового значення посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 припинив діяльність СФГ, не здійснював платежі за землекористування, оскільки не стосуються підстав заявленого позову, тоді як вилучення землі відбувалося на підставі добровільної заяви про відмову від земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що скаржник не скористався наданими йому процесуальними правами у розумінні ст.81 ЦПК України (кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом) тому що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги ним не спростовані належними та достатніми доказами.

Доводи апеляційної скарги про публічно-правовий характер спірних правовідносин та про підвідомчість цієї справи адміністративному судочинству, також не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 позивається про захист свого права, яке належить йому, як фізичній особі.

Твердження викладені в апеляційній скарзі про порушення судом норм процесуального права, у зв'язку із прийняттям уточненої та доповненої позовної заяви, неналежністю оцінки доказів, висновків обґрунтовано викладених у рішенні суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров