Справа № 495/4941/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 липня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.

при секретарі - Савенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд розірвати шлюб між ними, укладений 22 квітня 2007 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чемеровецького районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 19 та визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив суд розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням справу розглянути без її участі в судовому засіданні, з позовними вимогами згодна.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позовних вимог з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2007 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чемеровецького районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 19, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1. Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружні відносини сторони не зберегли, зв'язок вони не підтримують. Надання строку на примирення не дасть позитивних результатів, оскільки між сторонами вже багато років відсутні будь-які відносини.

Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дичини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя га виховання.

Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Отже, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Цей обов'язок закріплений в Конституції України (спи її 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).

Способи виконання батьками обов'язку утримувати ліпшу визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду.

За домовленістю між батьками дитини той із них, х то проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, виходячи із інтересів дитини.

Позивач є державним службовцем, має стабільний щомісячний дохід, що підтверджується витягом з мобільного додатку Приват 24, в якому міститься інформація про залишки коштів та сума вкладених коштів на його рахунку у звітному періоді, а саме: з 01.01.2017 року по 30.04.2018 роки та довідкою з місця проходження служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК (п.3).

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Вирішуючи заявлений позов, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також судом приймається до уваги Висновок служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 01/01-18-170 від 04.07.2018 року, згідно якого доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1.

Згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З огляду на наведене та враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги той факт, що відповідач визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення, а також те, що позивач створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дитини, у зв'язку із чим, суд приходить до переконання про те, що на даний час існують виняткові обставини для визначення місця проживання дитини з батьком, а не з матір'ю, і що таке відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню, у зв'язку з чим позов слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 247, 258, 263- 265, 273 ЦПК України, ст. ст.104,105, 110, 112, 113, 160-161, 180-182 СК України, ст. 3 "Конвенції про права дитини", прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини- задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, укладений 22 квітня 2007 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чемеровецького районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 19, які від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів після його проголошення.

Суддя :