Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 369/1028/14-ц

провадження № 61-155св18

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Волчка А. Я. від 8 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Голуб С. А., Таргоній Д. О., Приходька К. П. від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2002 року він уклав договір позики з матір'ю ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка зобов'язалася повернути отримані в нього 5 500 грн у день продажу свого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Указував, що за прострочення повернення боргу зобов'язалася виплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми.

Оскільки ОСОБА_4 протягом тривалого часу будинок не продавала і борг не повертала, а рішенням суду в 2012 році вона визнана недієздатною, позивач пред'явив позов до її опікуна ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Оскільки ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, вважав, що вона має повернути борг спадкодавця.

Просив уважати обставину продажу будинку, зазначену в договорі позики, такою, що настала та стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг у розмірі 5 500 грн та проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з червня 2006 року по червень 2013 року в сумі 10 524 грн, а всього - 16 024 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач не оплатив призначену судом товарознавчу експертизу для визначення вартості майна, одержаного ОСОБА_3 у спадок після смерті позичальника ОСОБА_4, то не довів позовні вимоги належними та допустимими доказами.

Крім того, у договорі позики зазначено, що позика повертається в разі настання певної події, а саме продажу боржником будинку. Оскільки вказаний будинок не був проданий, то строк виконання договору не настав.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року змінено та виключено з мотивувальної частини рішення суду таку підставу для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2, як ненастання строку виконання договору позики.У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк повернення позики настав із часу пред'явлення вимоги про її повернення позикодавцем, оскільки в статті 1049 ЦК України закріплено, якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Однак з огляду на те, що ОСОБА_2 має право на повернення боргу лише в межах обсягу спадкового майна відповідно до положень статті 1282 ЦК України, але він не довів належними і допустими доказами наявність підстав для задоволення його позову. При цьому наданий ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог звіт про оцінку майна є недопустимим доказом, оскільки складений з порушенням вимог частини другої статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а саме: ОСОБА_2 не є власником спірного майна і оцінку проведено без доступу до будинку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 мала намір повернути йому позичені її матір'ю грошові кошти. Суд першої інстанції порушив його право на ознайомлення з матеріалами справи і не долучив до неї заяву з додатками (звіт про оцінку майна і квитанцію про оплату цього звіту). Проголошуючи судове рішення, суд першої інстанції відмовив у стягненні з нього 11 200 грн, але про це не вказано в резолютивній частині рішення суду. Ухвала суду від 24 листопада 2016 року про призначення судової експертизи не підлягає до виконання, адже він звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказану ухвалу.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подалавідзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскільки ОСОБА_2 відмовився оплачувати проведення судової експертизи, а звіт про оцінку належного їй майна, проведений за зверненням ОСОБА_2, є недопустимим доказом, то суди правильно відмовили в задоволенні позову ОСОБА_2 із цієї підстави. Невирішення судом першої інстанції питання про судові витрати не є підставою для його скасування. У зв'язку з викладеним ОСОБА_3 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

02 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 500 грн. Борг зобов'язалася повернути в день продажу свого будинку за 17 000 у. о., що розташований у м. Боярці Києво-Святошинського району Київської області на вул. Вокзальній, 47/1. За прострочення повернення боргу зобов'язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми позики.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, спадкоємцем першої черги за законом є її дочка ОСОБА_3, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, до складу якої входило 11/20 частин указаного житлового будинку.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про пред'явлення вимог до спадкоємців у розмірі 16 024 грн.

Суд першої інстанції під час нового розгляду справи ухвалою від 24 листопада 2016 року призначив судову товарознавчу експертизу вартості спадкового майна, але ОСОБА_2, на якого був покладений обов'язок оплатити проведення такої експертизу, оплату не здійснив, у результаті чого ухвала суду була повернута судовим експертом без виконання.

ОСОБА_2 уклав договір з ТОВ «Інком-Бізнес-Центр» щодо оцінки будинку № 47/1 на вул. Вокзальній у м. Боярці Києво-Святошинського району Київської області. Оцінка була проведена без доступу до будинку, її результати викладені в звіті про оцінку майна, який ОСОБА_2 надав суду на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до статті 374 ЦК Української РСР в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Аналогічні норми права закріплено в статті 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи із наведених правових приписів і з урахуванням зазначених фактичних обставин справи, можна зробити висновок, що строк повернення позики настав з часу пред'явлення позичальником вимоги про повернення грошових коштів.

Разом з тим, відповідно до статей 1281, 1282 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку, що строк повернення позики настав у зв'язку з пред'явлення вимоги про її повернення позикодавцем і ОСОБА_2 є кредитором спадкодавця ОСОБА_4, але, порушуючи вказані норми процесуального права, не надав правової оцінки звіту про оцінку спадкового майна та не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 на виконання принципу змагальності не надала доказів спростування вказаного звіту, й залишив невирішеним спір.

Таким чином, апеляційний суд зробив передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк