АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/ 20330/15-ц

провадження № 22-ц/796/6164/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Кулікової С.В.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство &qu"';Банк &q?не;Фінанси та Кредит&q?во;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у складі судді Гуменюк А.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 доПублічного акціонерного товариства &quRo;Банк &quif;Фінанси та Кредит&q?ер; про визнання неправомірною відмови у видачі вкладу у повному обсязі , повернення банківського вкладу та стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», у якому просила визнати неправомірною відмову у видачі вкладу у повному обсязі, повернути банківський вклад та стягнути кошти за порушення грошового зобов'язання.

Свій позов мотивувала тим, що 12 грудня 2014 року між нею та Відповідачем було укладено договір-заяву про банківський вклад (депозит) «Стандарт» №300937/78292/5-14 (далі - Договір), у відповідності з яким вона розмістила у Відповідача депозит в сумі 10 000,43 доларів США на строк чотири місяці (з 12 грудня 2014 року по 12 травня 2015 року) з виплатою 11 % річних.

Вказує, що відповідач у визначений Договором строк перерахував 10113,10 доларів США, що включає в себе суму вкладу та залишок нарахованих,але не отриманих відсотків на картковий рахунок. З моменту перерахування суми вкладу на картковий рахунок вона мала можливість розпоряджатись своїми грошовими коштами, однак з червня 2015 року було встановлено ліміт зняття готівкових коштів до 4000 грн. на місяць. Разом з тим таке обмеження її не влаштовувало і вона звернулась до відповідача з заявою про видачу вкладу в повному обсязі та закриття карткового рахунку. Однак відповіді на заяву не одержала. Вважає такі дії відповідача незаконними і такими, що порушують її права, просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати неправомірним відмову відповідача у видачі вкладу в повному обсязі на вимогу вкладника, стягнути на її користь суму вкладу у розмірі 9 000 доларів США, що на день подачі позовної заяви на курсом НБУ складало 198965,54 грн., три відсотки річних за кожен день прострочення виплати вкладу в розмірі 19,97 доларів США, що еквівалентно 441,48 грн., судові витрати на представницькі послуги в розмірі 19775 грн., витрати на комісію банку по сплаті послуг в розмірі 49,44 грн., витрати на оформлення довіреності у нотаріуса в розмірі 300 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1994,08 грн., витрати на послуги банку зі сплати судового збору в розмірі 4,73 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції у порушення вимог, зокрема, ст. 212 ЦПК України (в редакції 2004 року), не був досліджений депозитний договір у повному обсязі, факт закінчення його дії та перерахування відповідачем коштів на картковий рахунок позивача на момент звернення з позовом та запровадження відносно відповідача тимчасової адміністрації, не були перевірені зобов'язання сторін за вказаним договором. Разом з тим, судом не взято до уваги п.п. 1 п. 6 ст. 36 Закону України &q?до; Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?и ;, згідно з яким обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, на який посилається суд, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Уважає, що у суду були відсутні підстави для звільнення банку від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

16 липня 2018 року представник відповідача Галдецька Ю.В. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що 23 листопада 2015 року позивачка отримала від Фонду в рахунок відшкодування грошових коштів за вкладом всю грошову суму, що перебувала на її рахунку.

Вказує на те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, відносно відповідача здійснювалася процедура тимчасової адміністрації та в подальшому Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 28 листопада 2017 року № 5175 процедуру ліквідації продовжено до 17 грудня 2019 року включно, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Сторони по справі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення , колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що вимога позивача про стягнення коштів є вимогою кредитора банку, на яку поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст. 36 Закону України &q?я ;Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?їн;.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12 травня 2015 року позивач звернулася до відповідача з заявою про повернення грошових коштів за депозитним вкладом (а.с. 11).

12.05.2015 року Відповідач задовольнив заяву та перерахував суму вкладу та залишок нарахованих відсотків в розмірі 10113,10 доларів США на картковий рахунок позивача.

19 червня 2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою про видачу суми вкладу в повному обсязі та закриття карткового рахунку, однак відповіді на дану заяву не одержала (а.с. 12).

Згідно із положеннями ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною другою статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ч.1 ст. 1074 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 61 ЦПК в редакції, що була чинною на час розгляду та вирішення справи судом першої інстанції, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Судом установлено, що 17 вересня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України №612 &qu щ;Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних Фонд запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Такий висновок застосування норм матеріального права висловив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2001цс15.

Отже, оскільки між сторонами у справі склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору про банківський вклад, які носять майново-грошовий характер, позивач у цих правовідносинах виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними коштами, а відповідач - боржником, тому суд вірного висновку дійшов , що вказані вимоги підпадають під обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст. 36 Закону України &q?ід; Про систему гарантування вкладів фізичних осіб&q?ов;.

Окрім того, судом вірно взято до уваги ту обставину, що на час ухвалення рішення, у Банку вже було розпочато ліквідаційну процедуру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.В. Кулікова