Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 639/3566/17

провадження № 61-1435св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Північно-східний офіс Державної аудиторської служби,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 серпня 2017 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Північно-східний офіс Державної аудиторської служби, про стягнення вартості навчання в аспірантурі.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 зараховано до аспірантури Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна з відривом від виробництва за державним замовленням. Наказом позивача від 25 листопада 2014 року відповідача відраховано з аспірантури за власним бажанням відповідно до поданої ним заяви від 04 листопада 2014 року. Північно-східним офісом Державної аудиторської служби складено акт, відповідно до якого зобов'язано Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна усунути виявлене порушення законодавства щодо недоотримання коштів державним бюджетом від аспірантів та докторантів, зокрема від ОСОБА_2 на загальну суму 16 724,47 грн, у зв'язку з невиконанням умов укладених угод. Позивач вказував, що відповідно до пункту 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, (далі - Положення № 309) відповідач зобов'язаний сплатити вартість навчання у зв'язку з відрахуванням з аспірантури з неповажних причин, тобто за невиконання індивідуального плану роботи.

На підставі викладеного Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 з подальшим перерахуванням до державного бюджету вартість навчання в аспірантурі в розмірі отриманої стипендії за період з грудня 2013 року до листопада 2014 року в сумі 16 724,47 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 серпня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна вартість навчання у денній аспірантурі за період з липня 2014 року до листопада 2014 року в сумі 7 357,67 грн та понесені витрати у розмірі 704 грн, а всього - 8 061,67 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не подано до суду доказів виконання індивідуального плану роботи аспіранта з липня 2014 року до листопада 2014 року, що передбачено укладеною між сторонами угодою, та не вказано поважних причин невиконання цього плану. Оскільки ОСОБА_2 не виконав належним чином свої зобов'язання, то він має відповідати перед позивачем за порушення договірних зобов'язань.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості навчання в аспірантурі за період з грудня 2013 року до червеня 2014 року.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідача звільнено не з причин, зазначених у пункті 22 Положення № 309, що дає право позивачу на відшкодування вартості навчання, а за власним бажанням, проте така причина звільнення не є підставою для відшкодування вартості навчання за вказаний період.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що пунктом 2.1 укладеної між сторонами угоди та пунктом 22 Положення № 309 передбачено підстави для відшкодування позивачу вартості навчання, зокрема у разі відрахування за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку університету, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану, проте судами не встановлено на підставі належних та допустимих доказів вказаних обставин. Позивача відраховано з університету за власним бажанням, а не з вищевикладених підстав, що підтверджується наказом позивача, тому відсутні правові підстави для стягнення коштів за навчання, оскільки такі дії суперечать умовам укладеної між сторонами угоди та чинному законодавству. Доводи позивача про невиконання відповідачем індивідуального плану з грудня 2013 року не відповідають фактичним обставинам, оскільки останнього було б відраховано на підставі пункту 22 Положення № 309, а не за власним бажанням. 04 листопада 2014 року засідання кафедри цивільно-правових дисциплін погодило заяву відповідача про відрахування за власним бажанням без будь-яких зауважень, після цього заяву було погоджено і вченою радою університету. Оскільки заяву про відрахування було подано позивачем та погоджено відповідачем на початку листопада 2014 року, тому аспірант не був зобов'язаний у подальшому виконувати індивідуальний план та звітувати про його виконання.

У квітні 2018 року Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що відповідач всупереч умовам укладеної між сторонами угоди не виконав індивідуального плану на другому році навчання з 15 листопада 2013 року до листопада 2014 року, тому зобов'язаний повернути виплачену йому стипендію в розмірі 16 724,47 грн. Судом вірно встановлено, що відповідач не подав об'єктивних та безспірних доказів, які підтверджують виконання ним індивідуального плану роботи аспіранта або поважність причин його виконання, тому він має відповідати перед позивачем за грубе порушення договірних зобов'язань.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до части першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що наказом ректора Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна від 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 зараховано з 15 листопада 2012 року до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю цивільне право і цивільний процес, сімейне право, міжнародне приватне право з терміном закінчення - 14 листопада 2015 року.

Між сторонами 27 листопада 2012 року укладено угоду про підготовку аспіранта денної форми навчання за рахунок державного замовлення.

Відповідно до умов указаної угоди ОСОБА_2 зобов'язувався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; своєчасно пройти педагогічну практику і скласти кандидатські іспити і заліки; виконати індивідуальний план роботи до 15 листопада 2015 року, представити дисертацію до захисту до спецради; двічі на рік звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану на засіданні вченої ради факультету; своєчасно подавати відділу аспірантури та докторантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; після закінчення аспірантури відпрацювати не менше трьох років у Харківському національному університеті імені В. Н.Каразіна на юридичному факультеті.

Суди встановили, що відповідно до пункту 2.1 угоди відповідач зобов'язаний згідно із законодавством України відшкодувати вартість навчання в разі відрахування останнього за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку університету, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.

Згідно з довідкою бухгалтерії університету нарахована та виплачена ОСОБА_2 стипендія в аспірантурі за період з грудня 2013 року до листопада 2014 року становить 16 724,47 грн.

За змістом індивідуального плану роботи аспіранта ОСОБА_2, затвердженого головою вченої ради факультету 18 грудня 2012 року, аспірантом виконано індивідуальний план за 2012-2013 навчальні роки і його рекомендовано до продовження навчання в аспірантурі. Атестація аспіранта підписана науковим керівником і затверджена проректором з наукової роботи 27 листопада 2013 року.

Встановлено, що згідно з пунктом 3.2 угоди від 27 листопада 2012 року її дія припиняється за згодою сторін (оформляється протоколом).

04 лютого 2014 року ОСОБА_2 подав заяву на ім'я першого проректора з наукової роботи Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна про відрахування з аспірантури за власним бажанням.

Відповідно до витягу з наказу позивача від 25 листопада 2014 року відповідач був відрахований з аспірантури за власним бажанням 30 листопада 2014 року. Підставою для винесення цього наказу були: заява відповідача, протокол засідання кафедри цивільно-правових дисциплін від 04 листопада 2014 року, витяг з протоколу засідання вченої ради юридичного факультету від 13 листопада 2014 року, витяг з протоколу засідання президії ради аспірантів і докторантів від 27 листопада 2014 року, витяг з протоколу президії первинної профспілкової організації студентів, аспірантів і докторантів від 25 листопада 2014 року.

За змістом акту планової ревізії фінансово-господарської діяльності Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна за період з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2016 року, складеного 03 квітня 2017 року Північно-східним офісом Державної аудиторської служби, протягом вищевказаного періоду згідно з наказами по університету на основі поданих аспірантами і докторантами письмових заяв за власним бажанням було відраховано 41 аспіранта та 3 докторантів, які навчались за державним замовленням. Документів щодо підтвердження відрахування зазначених осіб з поважних причин до ревізії не надано.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 61 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, здобувачами вищої освіти є, зокрема, аспірант - особа, зарахована до вищого навчального закладу (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.

Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення № 309).

Пунктом 13 Положення № 309 визначено, що особам, зарахованим за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва або докторантури, стипендія призначається з дня їх зарахування, а тим, які навчаються в аспірантурі або докторантурі за контрактом, - відповідно до умов контракту.

Аспіранти і докторанти мають право на отримання державної стипендії встановленого розміру у разі зарахування на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням (підпункт 4 пункту 15 Положення № 309).

Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення № 309 аспіранти і докторанти зобов'язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Встановлено, що відповідача відраховано з аспірантури за власним бажанням за згодою позивача. У наказі від 25 листопада 2014 року № 0302-3/644 зазначено підставу для відрахування - за власним бажанням.

Згідно з пунктом 22 Положення № 309 аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що неподання відповідачем доказів про виконання індивідуального плану є підставою для задоволення позову частково.

Проте вказані висновки суперечать нормам процесуального права, оскільки в силу вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до витягу з протоколу № 9 засідання кафедри цивільно-правових дисциплін юридичного факультету Харківського національного університету імені В. Н.Каразіна від 21 травня 2014 року, затвердженого засіданням вченої ради юридичного факультету від 17 червня 2014 року, ОСОБА_2 відзвітував про виконання індивідуального плану аспіранта, має публікації, деякі статті здані до друку, виконання плану за перше півріччя 2013 - 2014 навчальні роки позитивно затверджено, рекомендовано ОСОБА_2 до продовження навчання в аспірантурі.

Згідно з витягом з протоколу № 12 засідання кафедри цивільно-правових дисциплін юридичного факультету Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 відзвітував про виконання індивідуального плану аспіранта за 2012 - 2014 навчальні роки, виконання плану позитивно затверджено, рекомендовано ОСОБА_2 до продовження навчання в аспірантурі.

Також у звіті про виконання індивідуального плану з 15 листопада 2012 року до 27 червня 2014 року визначено перелік публікацій відповідача за вказаний період.

Суди встановили, що за період навчання в аспірантурі з 15 лютого 2012 року до 27 червня 2014 року відповідач повністю виконав індивідуальний план, надав відповідний звіт, який позитивно затверджено вченою радою юридичного факультету університету.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиконання відповідачем індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 Положення № 309, що належним чином встановлено судами.

Разом з тим, умовами укладеної між сторонами угоди та нормами законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зокрема Положенням № 309, не передбачено відшкодування аспірантом вартості навчання у разі відрахування за власним бажанням (за згодою сторін).

Таким чином, встановивши належним чином обставини справи та зробивши правовий висновок про відсутність підстав на відшкодування вартості навчання у зв'язку зі звільненням за власним бажанням, апеляційний суд невірно вирішив спір.

Посилання апеляційного суду на те, що ним рішення місцевого суду переглядалося лише в частині, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач просив рішення суду першої інстанції змінити як в частині визначення періоду навчання відповідача в аспірантурі, так і в частині щодо розміру вартості навчання, заявленого до стягнення.

Також з рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що рішення місцевого суду переглянуто у повному обсязі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому ці рішення відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 1 920 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В задоволенні позову Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна до ОСОБА_2, третя особа - Північно-східний офіс Державної аудиторської служби, про стягнення вартості навчання в аспірантурі відмовити.

Стягнути з Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна на користь ОСОБА_2 1920 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська