Ухвала
Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 348/1622/17

провадження № 61-39378ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Комунальне підприємство «Теплокомуненерго» Надвірнянської районної ради,

розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Надвірнянської районної ради на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2018 року у складі судді Грещука Р. П. та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Надвірнянської районної ради (далі КП «Теплокомуненерго») про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки фактичного розрахунку та проходження строкової військової служби.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 15 вересня 2014 року перебував у трудових відносинах із КП «Теплокомуненерго», працював підсобним працівником. 05 жовтня 2016 року звільнений з роботи на підставі пункту третього частини першої статті 36 КЗпП Україниу зв`язку з призовом на військову службу. 06 жовтня 2016 року призваний на строкову військову службу.

Посилаючись на те, що працівникам, призваним на строкову військову службу на особливий період зберігається середній заробіток на підприємстві, просив зобов`язати КП «Теплокомуненерго» нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку з 05 жовтня 2016 року по 16 листопада 2016 року, зобов`язати КП «Теплокомуненерго» виплачувати йому середню заробітну плату на час проходження строкової військової служби в особливий період.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано КП «Теплокомуненерго» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку з 05 жовтня 2016 року по 16 листопада 2016 року. Зобов`язано КП «Теплокомуненерго» виплачувати ОСОБА_1 середню заробітну плату на час проходження строкової військової служби в особливий період.Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, на особливий період зберігаються середній заробіток на підприємстві, однак позивачу середній заробіток не виплачується. При цьому, порушуючи вимоги частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні позивача, виплата всіх належних сум проведена не в день звільнення 05 жовтня 2016 року, а 16 листопада 2016 року без нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП та у частині третій статті 119 цього Кодексу (в редакції, чинній на час звільнення позивача) щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

У червні 2018 року КП «Теплокомуненерго»звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2018 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судом встановлено, що наказом директора КП «Теплокомуненерго» від 15 вересня 2014 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу підсобним працівником, а наказом від 05 жовтня 2016 року звільнений з роботи за пунктом третім частиною першою статті 36 КЗпП Україниу зв`язку з призивом на строкову військову службу.

06 жовтня 2016 року ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу, про що свідчить довідка від 22 грудня 2016 року № 2393, видана військовим комісаром Надвірнянського РВК, яку він проходить у в/ч НОМЕР_1 .

Згідно пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

За змістом частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Наведені зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-19, що набрав чинності 08 лютого 2015 року.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову, що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції, за якою підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» словами «до дня фактичної демобілізації».

Таким чином, за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (дня набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 235/473/16-ц (№61-3393зпв18), від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (№ 61-4304 зпв 18).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача виплачувати середню заробітну плату зa час проходження строкової військової служби в особливий період, оскільки вимоги ОСОБА_1 узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Надвірнянської районної ради про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки фактичного розрахунку та проходження строкової військової служби, за касаційною скаргою Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Надвірнянської районної ради на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик