П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа №564/1902/17

Провадження №22-ц/787/1073/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Олійник П.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалене в м. Костопіль

Рівненської області 11.04.2018 р. об 11 год. 03 хв.

Дату складення повного тексту рішення не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (представник з'явився);

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (представник з'явився);

представники учасників справи: позивача - ОСОБА_3;

відповідача - Мазурок Андрій Анатолійович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 11 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) про захист прав споживача, стягнення недоотриманих відсотків за користування банківськими вкладами і суми трьох процентів річних та інфляційних втрат. Мотивуючи позов, вказував про безпідставне користування банком його коштами протягом трьох років, що матиме відповідно до ст. 625 ЦК України наслідком виникнення права на стягнення інфляційних втрат і суми трьох процентів річних. Також відповідачем не повернуто передбачені договорами банківського вкладу відсотки за користування коштами, а тому вважає, що вони підлягають стягненню в судовому порядку.

З урахуванням наведеного просив стягнути 152 721, 21 гривень недоотриманих відсотків за вкладом "Стандарт" № SAMDNWF300 з 18.08.2014 року по 17.08.2017 року, 3 687 доларів США недоотриманих відсотків за користування вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD900 за той самий період часу, 137 388, 53 гривень інфляційних втрат за той самий період часу і 21 898, 85 гривень суми трьох процентів річних за той самий час.

Рішенням Костопільського районного суду від 11 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до банку задоволено частково.

Стягнуто із ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за безпідставне користування вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD300 з 18.09.2014 року по 17.08.2017 року в розмірі 137 388, 53 гривень, суму трьох процентів річних за вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD300 з 18.09.2014 року по 17.08.2017 року в розмірі 7 787, 50 гривень та 867, 84 гривні в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обґрунтованості позову, оскільки ОСОБА_2 не довів тих обставин, що процентна ставка за депозитним вкладом після закінчення терміну дії договору становить саме той розмір, на якому він наполягав у судовому засіданні. Тобто позов у цій частині не ґрунтується на сукупності належних і допустимих доказів, а тому в позові про стягнення недоотриманих відсотків за банківськими вкладами відмовлено.

Щодо стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних, то суд з урахуванням обставин справи стягнув із ПАТ КБ "Приватбанк" на користь позивача 137 388, 53 гривень інфляційних втрат за безпідставне користування вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD300 з 18.09.2014 року по 17.08.2017 року в розмірі 137 388, 53 гривень та суму трьох процентів річних за вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD300 з 18.09.2014 року по 17.08.2017 року в розмірі 7 787, 50 гривень. Тобто позов у цій частині задоволено частково.

На рішення суду учасниками справи подано апеляційні скарги, де покликалися на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права, а також у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування банком зазначалося про хибність висновків суду щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів". Помилково ним визначений і період стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних, адже представником ПАТ КБ "Приватбанк" було заявлено про застосування річної позовної давності. Необхідно також було застосувати положення ч. 3 ст. 549, ст. 551 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України у справі №6-100цс14 від 3 вересня 2014 року щодо обов'язку зменшити розмір пені у разі, коли він значно перевищує розмір збитків.

Окрім того, розмір пені є неспівмірним із сумою вкладу, на що судом уваги звернуто не було.

При визначенні розміру інфляційних втрат суд залишив без уваги вимоги ч. 2 ст. 625, ст. 267 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", не обґрунтувавши його належним чином і не застосувавши наслідки спливу позовної давності - один рік.

Зважаючи на викладене, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказував про нехтування судом положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України та пунктів 3, 4 депозитних договорів, позаяк умовами правочинів передбачено пролонгацію вкладів, тобто договори продовжуються на новий термін за ставкою, що діє на той момент. Відсоткові ставки публікуються на сайті ПАТ КБ "Приватбанк" (pb.ua). Ставки змінюються на кожен новий період і не зберігаються на сайті.

Тому не згоден із висновками суду про відмову в задоволенні позову про стягнення 152 721, 21 гривень та 3 687 доларів США недоотриманих відсотків за користування двома вкладами.

З цих міркувань просив стягнути із банку на його користь 152 721, 21 гривень недоотриманих відсотків за користування вкладом "Стандарт" №SAMDBWF300 з 18.08.2014 року по 17.08.2017 року та 3 687 доларів США недоотриманих коштів за користування вкладом "Стандарт" №ЫФЬВТЦАВ900 з 18.08.2014 року по 17.08.2017 року.

В решті рішення Костопільського районного суду від 11 квітня 2018 року просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їхніми представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційних скарг.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 23 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD900, за яким вкладник передав банку 8 700 доларів США для розміщення на депозитному рахунку строком на 3 місяці, тобто до 23 лютого 2014 року, з нарахуванням відсотків за користування коштами в розмірі 6, 5% (а.с. 33). 7 грудня 2013 року розмір депозитного вкладу позивачем поповнено на 2 000 гривень.

Того ж числа між ними укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD300. За його умовами, вкладник передав на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 60 000 гривень для розміщення на депозитний вклад строком на 3 місяці з нарахуванням відсотків в розмірі 16% річних, що стверджено копією відповідного правочину (а.с. 32). 7 грудня 2013 року ОСОБА_2 розмір вкладу додатково поповнено на 29 000 гривень.

В подальшому, 23 лютого 2014 року, дію зазначених договорів продовжено (пролонговано) на той самий термін - три місяці, тобто до 23 травня 2014 року.

Відповідно до пунктів 5, 6 договору "Стандарт" №SAMDNWD300 від 23.11.2013 року сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це одне одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Якщо вимагається розірвати договір, а строк вкладу ще не сплив, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою (а.с. 32).

Такі самі умови закладені і в договорі Стандарт" №SAMDNWFD900 від 23.11.2013 року (а.с. 33).

29 квітня 2014 року позивач подав заяву до ПАТ КБ "Приватбанк" з вимогою про повернення суми депозитів та нарахованих на них відсотків достроково. Однак банк знехтував заявою, з огляду на що ОСОБА_2 пред'явив відповідний позов у суд за поверненням вкладів.

7 листопада 2014 року рішенням Костопільського районного суду від 7 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ "Приватбанк" повернути позивачу:

відповідно до договору "Стандарт" №SAMDNWFD900 від 23.11.2013 року вклад у сумі 10 700 доларів США та виплатити недоотримані відсотки в розмірі 9% від суми вкладу за період з 24.02.2014 року по 23.05.2013 року у сумі 236, 06 доларів США;

відповідно до договору "Стандарт" №SAMDNWD300 від 23.11.2013 року вклад у сумі 89 000 гривень та виплатити недоотримані відсотки в розмірі 18% від суми вкладу за період з 24.02.2014 року по 23.05.2014 року у сумі 4 005 гривень;

збитки, завдані невиконанням зобов'язань за договором "Стандарт" №SAMDNWD300 від 23.11.2013 року, за період з 24.05.2014 року по 18.08.2014 року у сумі 4 450 гривень інфляційних втрат та суми трьох процентів річних від суми боргу за вказаний період у сумі 623, 08 гривень.

В задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 6-11).

23 грудня 2014 року Апеляційним судом Рівненської області рішення суду першої інстанції в частині виплати недоотриманих відсотків за договорами банківських вкладів змінено.

Своїм рішенням зобов'язано банк виплатити позивачу

відповідно до договору "Стандарт" SAMDNWFD900 від 23.11.2013 року недоотримані відсотки в розмірі 9% від суми вкладу за період з 23.02.2014 року по 18.08.2014 року в сумі 479, 44 доларів США;

відповідно до договору "Стандарт" №SAMDNWD300 від 23.11.2013 року недоотримані відсотки в розмірі 18% від суми вкладу за період з 23.02.2014 року по 18.08.2014 року в сумі 8 102 гривні;

суму трьох процентів річних та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов'язань відповідно до договору "Стандарт" №SAMDNWFD300 від 23.11.2013 року за період з 29.04.2014 року по 18.08.2014 року в сумі 5 528, 97 гривень.

В іншій частині рішення Костопільського районного суду від 7 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 12-15).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення суду першої інстанції в частині, не зміненій рішенням апеляційного суду, та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року залишено без змін (а.с. 16-18).

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 14, ст. 526 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто факт виникнення грошового зобов'язання банку перед позивачем на підставі рішення суду свідчить про обов'язок боржника належно і своєчасно повернути суму грошових коштів, присуджених судом, рішення про що набрало законної сили.

Як правильно звернув увагу суд, закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а перетворює їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, передбачені договором або законом.

Частина друга ст. 1070 ЦК України передбачає, що проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Між тим, будь-яких доказів на підтвердження розміру процентних ставок за користування грошовими коштами за спірних обставин ОСОБА_2 не надав, матеріали справи їх не містять, а судом їх у силу об'єктивних міркувань не було здобуто. Сам по собі письмовий розрахунок неотриманих відсотків, що зроблений ОСОБА_2, не ґрунтується на сукупності належних і допустимих доказів (а.с. 29-31).

Так, згідно з ч.ч. 1-2, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, місцевим судом обґрунтовано не знайдено підстав для задоволення позову про стягнення недоотриманих відсотків за двома договорами і відмовлено в цій частині позову.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про хибність висновків суду щодо стягнення зазначених коштів та порушення норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин на увагу колегії суддів не заслуговують.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин щодо нарахування та стягнення інфляційних втрат і суми трьох процентів річних належали до застосування норми матеріального права, на яких наполягав позивач, суд першої інстанції правильно стягнув на його користь із ПАТ КБ "Приватбанк" 137 388, 53 гривень інфляційних втрат за вкладом "Стандарт" №SAMDNWFD300 від 23.11.2013 року за час із 18.09.2014 року по 17.08.2017 року та 7 787, 50 гривень трьох процентів річних за тим само вкладом за той самий час.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вказують про зобов'язання боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, при визначенні розміру інфляційних втрат суд правильно врахував індекси інфляції за час із жовтня 2014 року по липень 2017 року та встановив, що його розмір за цей час складав 187, 3%. Тому шляхом множення суми неповернутого вкладу на індекс інфляції 89 000 гривень Х 187, 3 : 100 визначено їх розмір у 166 697 гривень. З урахуванням принципу диспозитивності відповідно до ст. 13 ЦПК України суд зазначив про неможливість виходу за межі позовних вимог і стягнув на користь позивача із банку 137 388, 53 гривень.

Щодо стягнення суми трьох процентів річних, то беручи до уваги суму неповернутого вкладу - 89 000 гривень помноживши на зазначені три проценти річних і на 35 (кількість місяців користування коштами) за період з 18.09.2014 року по 17.08.2017 року суд обґрунтовано стягнув 7 787, 50 гривень.

Доводи апеляційної скарги банку про необхідність застосування положень ст.ст. 549 і 551 ЦК України та зменшення розміру неустойки на увагу апеляційного суду не заслуговують. Так, сума інфляційних втрат і трьох процентів річних не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України.

Дана норма дає поняття неустойки (штраф, пеня) як грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому колегія суддів бере до уваги, що неустойка віднесена законом до забезпечення виконання зобов'язання. Натомість вимоги ст. 625 ЦК України встановлюють відповідальність за порушення грошового зобов'язання у формі інфляційних втрат і трьох процентів річних, які не є неустойкою і регулюють інші правовідносини - з приводу правових наслідків порушення зобов'язання.

Не можна погодитися з тих самих мотивів - через те, що стягнуті кошти не є неустойкою і з аргументами банку про помилковість визначення розміру інфляційних втрат, неврахування ч. 2 ст. 625, 267 ЦК України і ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та наслідків спливу річної позовної давності.

Твердження заявників про недодержання норм матеріального права є також необґрунтованими.

Так, абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України передбачає порушення норм процесуального права як підставу для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак про існування таких процесуально-правових дефектів, що потягли би відповідні наслідки, вони доказів не надали, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є ухвалення його судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесений особами, які подали апеляційні скарги, судовий збір поверненню на їхню користь не підлягає, а тому його слід віднести на їхній рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду від 11 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.08.2018 р. о 12 год. 11 хв.

Головуючий: Судді: