Ухвала

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 381/68/16-ц

провадження № 61-20293св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року у складі судді Чернишової Є. Ю. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у складі суддів: Кашперської Т. Ц., Сержанюка А. С., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який розірвано за її ініціативою. З моменту, як ОСОБА_5 залишила сім'ю вона взагалі не цікавилася життям доньки та влаштовувала своє особисте життя, однак після того, як він звернувся до суду про стягнення з неї аліментів. Рішеннями Фастівського міськрайонного суду Київської області за позовами ОСОБА_5 визначено місце проживання дитини разом із матір'ю та постановлено відібрати у нього неповнолітню доньку.

Рішення суду неможливо виконати в зв'язку з тим, що малолітня дитина категорично відмовляється йти жити до матері, кожна спроба відібрати дитину та змінити її місце проживання або навіть спроба матері зустрітись з донькою закінчувалась істеричним станом дитини. Зважаючи на той факт, що подальші дії відносно зміни місця проживання доньки та передачі її матері стали небезпечними для фізичного та психічного здоров'я дитини, він був вимушений звернутися до суду з заявою про визнання виконавчого листа про відібрання дитини неможливим до виконання, яка була судом задоволена. Вважає, що в даному випадку є в наявності виняткові обставини, за яких місце проживання дитини повинно бути визначене з батьком. Просив визначити місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_4

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року, позов задоволено, визначено місце проживання дитини ОСОБА_8 за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу відхили, а оскаржені рішення залишити без змін.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо особі не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Керуючись статтями 33, 34, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 381/68/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, призначити до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель