Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа №241/1406/16-ц

провадження №61-950св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А., суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат Азовсталь»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року у складі судді Демочко Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обгрунтовано тим, що з 1991 року він працював на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь». 17 червня 2016 року його звільнено з займаної посади, у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України. Звільнення вважає вимушеним і незаконним, таким, що суперечить статті 38 КЗпП України, оскільки власного бажання для цього він не мав, пенсійного віку ще не досяг, а написав заяву про звільнення з роботи під моральним і матеріальним тиском та реальними погрозами з боку адміністрації, які супроводжувалися неправомірними діями щодо нього. З урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на роботі на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» з 17 червня 2016 року. Cтягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» заборгованість за час вимушеного прогулу, невиплачену заробітну плату з 01 лютого 2016 року по 17 червня 2016 року у розмірі 75 985,00 грн та 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року в позові ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_4 були дотримані всі умови, передбачені чинним законодавством України, наказ про його звільнення з роботи на підставі статті 38 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди немає.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_4 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4 Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що до матеріалів справи долучена копія заяви ОСОБА_4 від 17 червня 2016 року, в якій вказано, що він відкликає свою заяву про звільнення від 14 червня 2016 року і бажає продовжити роботу на умовах контракту на попередній посаді начальника газового цеху (т.1 а. с.131). Проте будь-яких письмових доказів того, що ця заява була доведена до відома адміністрації особисто позивачем 17 червня 2016 року або направлена поштою рекомендованим листом ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ПрАТ «МК «Азовсталь» не мав права не звільнити ОСОБА_4 у строк визначений працівником у заяві про звільнення з 17 червня 2016 року, закінчення позивачем навчання в цей день на підставі розпорядження від 15 червня 2016 року № 894 не може свідчити про згоду роботодавця продовжити трудові відносини з позивачем, оскільки останній робочий день позивача був 17 червня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції також виходив з того, що характер дій позивача не свідчить про його бажання продовжувати працювати на комбінаті, оскільки він 17 червня 2016 року прибув на роботу біля 12.00 год, отримав трудову книжку, написав заяву про виплату грошових коштів, отримав повний розрахунок та здав перепустку, а 18 червня 2016 року на роботу він не вийшов і лише 15 липня 2016 року звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося за його власним бажанням, що підтверджується його заявою від 14 червня 2016 року та заявою-згодою на отримання матеріальної компенсації при звільненні.

26 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із касаційною скаргою на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року.

09 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

12 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

17 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях та повністю не відповідають фактичним обставинам справи. У лютому 2016 року його повідомили про зменшення заробітної плати у чотири рази у зв'язку з переведенням його з оплати праці за контрактом на загальні умови праці. 07 червня 2016 року йому не дозволили здати лікарняний лист через блокування перепустки у зв'язку з його звільненням. На його письмову вимогу директор з персоналу ОСОБА_5 у телефонному режимі підтвердив факт його звільнення з місця роботи. 17 червня 2016 року після здачі екзамену він звернувся до відділу кадрів із заявою про відзив заяви про звільнення, але йому відмовили у її реєстрації, зокрема, вилучили перепустку, заблокували прохід на робоче місце та позбавили можливості продовжити роботу, ознайомили з обхідним листом, видали трудову книжку і заробітну плату при звільненні. Відповідач не звернув уваги на положення статті 22 Закону України «Про оплату праці», згідно з якої визначено, що суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідачем необґрунтовано знижена заробітна плата з 01 лютого 2016 року по 17 червня 2016 року. Суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. У суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та заслухано аудіозапис розмови щодо звільнення позивача, які суд не дослідив як належні докази. У рішенні суд надав оцінку сфальсифікованим показанням свідків, яких не має на технічному записі. Доводи позивача про те, що його звільнено вимушено підтвердив і свідок ОСОБА_6, який з 2015 року працював начальником відділу газового цеху, знав про конфліктну ситуацію між адміністрацією комбінату та ОСОБА_4 Апеляційний суд також не взяв до уваги технічний запис судового процесу в частині допиту свідків. Суди неправильно тлумачили статі 24, 38 КЗпП України, фактично застосували статтю 36 КЗпП України, статтю 22 Закону України «Про оплату праці». Суд також не взяв до уваги докази, надані ним щодо небажання звільнятися із займаної посади, а саме: підвищення кваліфікації шляхом заочного навчання за період з 09 червня 2016 року по 10 червня 2016 року та з 16 червня 2016 року по 17 червня 2016 року. Дії адміністрації завдали йому моральних страждань та загострення гіпертонічної хвороби, принизили його честь і гідність.

У лютому 2018 року ПрАТ «МК «Азовсталь» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 1991 року працював на комбінаті «Азовсталь» (правонаступником якого є ПрАТ «МК «Азовсталь»), останнім часом начальником газового цеху.

Наказом директора з персоналу та адміністрації ПрАТ «МК «Азовсталь» від 17 червня 2016 року №234/к ОСОБА_4 було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 КЗпП України (т.1 а. с. 8, 85).

Відмовляючи у позові про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, cуди виходили з того, що позивач добровільно 14 червня 2016 року реалізував право на розірвання трудового договору у визначену дату, 17 червня 2016 року подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію та отримав трудову книжку і повний розрахунок при звільненні.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням установлених обставин у справі та матеріалів справи, дійшли правильного висновку про відсутність доказів, що заява про звільнення позивача із займаної посади була написана останнім під примусом чи тиском з боку відповідача.

Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам - це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника.

Згідно із частиною третьою статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судами встановлено, що 01 квітня 2015 року між ПрАТ «МК «Азовсталь» та ОСОБА_4, який виконував обов'язки начальника газового цеху, укладено контракт з оплати праці та надання соціальних гарантій, пільг та компенсацій (далі - контракт) на строк до 31 грудня 2015 року. Умовами контракту визначено, що оклад позивачу встановлено у розмірі 31 378,00 грн та щомісячна премія - 12 551, 00 грн (т.1 а. с. 46, 47).

Відповідно до пункту 7.1 контракту керівник погоджується та підтверджує підписання цього контракту, що контракт може бути розірваний керівником у будь-який час в односторонньому порядку. Дата розірвання є дата повідомлення керівника про розірвання контракта. Керівник вважається повідомленим про розірвання договору, зокрема, з дати його особистого повідомлення про розірвання контракта, з датим закінчення трьох девного строку з моменту відправлення рекомендованим письмовим повідомленням про розірвання контракту за адресою місця проживання керівника, зазначеного в цьому контракті.

Посилання у касаційній скарзі про зменшення ПрАТ «МК «Азовсталь» позивачу заробітної плати у чотири рази у зв'язку з переведенням його з оплати праці за контрактом на загальні умови праці є безпідставними, з огляду на таке.

Судами встановлено, що оплата праці ОСОБА_4 у розмірах визначених контрактом проводилася до 06 квітня 2016 року, що підтверджується відповідними розрахунковими листами.

Відповідно до пункту 1 Загального положення про оплату праці і преміювання працівників ПрАТ «МК «Азовсталь», оплата праці робітників здійснюється по встановленим окладам згідно оцінки посад та періодичної оцінки персоналу на підставі спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету за фактично відпрацьований час (т. 1 а. с.238-239).

Згідно з пунктом 4.2 Колективного договору на підприємстві застосовується, зокрема, система оплати праці за контрактом.

Встановлено, що згідно тарифікатора ПрАТ «МК «Азовсталь» позивачу встановлений 17 грейд.

Станом на 06 квітня 2016 року у ПрАТ «МК «Азовсталь» діяла постанова генерального директора та профспілкового органу ПрАТ «МК «Азовсталь» від 21 квітня 2015 року № 5/5, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 13 502, 00 грн, тобто з 06 квітня 2016 р. по 31 травня 2016 року оклад ОСОБА_4 складав 13 502, 00 грн (т. 1 а.с. 246-249).

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 червня 2016 року генеральним директором та профспілковим органом ПрАТ «МК «Азовсталь» була прийнята постанова №10/10, відповідно до якої мінімальний оклад за 17 грейдом складав 14 484,00 грн. Отже, з 01 червня 2016 року по 17 червня 2016 року оклад позивача складав 14 484,00 грн. (т.2 а. с 1-5).

06 квітня 2016 року ОСОБА_4 під особистий підпис був повідомлений про розірвання контракту, а також про те, що оплата праці та преміювання буде проводитися згідно з пунктом 7.1 контракту, а саме, у разі розірвання контракту подальша оплата праці та преміювання здійснюється згідно з загальними положенням про оплату праці та преміювання працівників (т. 1 а. с. 56).

17 червня 2016 року ОСОБА_4 звільнено на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Цього ж дня позивач отримав трудову книжку і було проведено повний розрахунок з виплатою 139 388,75 грн, що підтверджується копією ордера № НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року за підписом ОСОБА_4 (т. 2 а. с.9).

Отже, оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов Колективного договору.

Тому доводи касаційної скарги про безпідставне зменшення заробітної плати позивача з 06 квітня 2016 року не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 був повідомлений про зміну оплати праці і погодився продовжувати роботу до 17 червня 2016 року на умовах отримання оплати за загальним положенням.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями10, 57-60, 64, 212 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що належних і допустимих доказів щодо наміру продовжити трудові відносини з ПрАТ «МК «Азовсталь» ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Таким чином, суди дійшли обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_4 у позові, оскільки волевиявлення позивача щодо розірвання трудового договору за власним бажанням було вільним та відповідало його внутрішній волі, звільнення відбулося з дотриманням норм трудового законодавства і порушень прав та законних його інтересів судами не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що через тиск з боку адміністрації позивач вимушений був 14 червня 2016 року написати заяву про звільнення за власним бажанням, яка не була зареєстрована на підприємстві у встановленому порядку, не заслуговують на увагу суду та грунтуються на припущеннях, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження цих обставин.

Посилання у касаційній скарзі на те, що 17 червня 2016 року позивач звертався до головного енергетика та директора з безпеки комбінату від 13 червня 2016 року у зв'язку із складними стосунками з директором з капбудівництва та інвестиціями ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки таке звернення стосувалося виробничих процесів та було подано в день звільнення позивача з роботи.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що будь-якого тиску напередодні звільнення на позивача ніхто не здійснював, а його рішення про звільнення за власним бажанням з подачею відповідної заяви було усвідомленим та виваженим.

Посилання у касаційній скарзі, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підтвердили тиск на нього з боку адміністрації,не заслуговують на увагу, оскільки суди дослідили докази, зокрема показання свідків та оцінили їх у сукупності та судами наведено обґрунтовані мотиви, за яких відхилено показання свідків, а також такі доводи касаційної скарги спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що 17 червня 2016 року після здачі екзамену, ОСОБА_4 звернувся до відділу кадрів із заявою про відзив заяви про звільнення, але її відмовились зареєструвати, вилучили перепустку, заблокували прохід на робоче місце та позбавили можливості продовжити роботу, ознайомили з обхідним листом, видали трудову книжку і заробітну плату при звільненні, не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в матеріалах справи наявна копія заяви позивача про відкликання його заяви про звільнення від 14 червня 2016 року, оскільки він бажає продовжити роботу на умовах контракту на попередній посаді начальника газового цеху (т.1 а. с.131).

Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2016 року вказану заяву було подано позивачем через поштове відділення генеральному прокурору України (т. 1 а. с. 131, 132), проте відстуні докази про доведення її до відома адміністрації особисто позивачем 17 червня 2016 року або направлення її поштою рекомендованим листом директору підприємства. Зазначена обставина також підтверджується довідкою ПрАТ «МК «Азовсталь» від 09 березня 2017 року за № 0129/112 (т.2 а. с. 13).

Тому посилання у касаційній скарзі на те, що позивач звернувся до роботодавця з заявою про відкликання заяви про звільнення не свідчить про те, що його заява відповідає положенням статті 38 КЗпП України, оскільки така заява не була доведена до відома уповноваженого органу підприємства та не зареєстрована в установленному законом порядку на підприємстві.

Відповідно до пунктів 5.3, 5.11 стандарту з організації пропускного режиму ПАТ «МК «Азовсталь» «Загальні положення та пропускний режим для робітників комбінату, стороніх організацій та відвідувачів» СТП 232-104-2011 від 10 квітня 2011 року, вхід та вихід робітників та відвідувачів комбінату здійснюється лише в устанволених місцях черех контрольно-пропускні пункти у разі пред'явлення особистого пропуску. Можливість доступу робітників на основну виробничу територію підприємства може бути обмежена шляхом блокування дії пропуску у разі тривалої відсутності робітника на робочому місці (відпустка, лікарняний лист та інші обставини).

Тому посилання у касаційній скарзі щодо недопуску позивача на робоче місце у період з 03 червня 2016 року по 08 червня 2016 року через блокування перепустки не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що з 24 травня 2016 року по 07 червня 2016 року позивач перебував на лікарняному, тому вхід на територію підприємства було заблоковано, про що свідчить табель обліку робочого часу, а 08 червня 2016 року після виходу на роботу ОСОБА_13 допуск було розблоковано, а також не доведено необхідність у вчиненні таких дій саме 07 червня 2016 року.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_4 звільнений відповідно до чинного трудового законодавства у строк визначений працівником у заяві про звільнення від 17 червня 2016 року. Факт закінчення ОСОБА_14 навчання в цей день на підставі розпорядження від 15 червня 2016 року № 894 не може свідчити про згоду роботодавця продовжити трудові відносини з ним, оскільки останній робочий день позивача на підприємстві - 17 червня 2016 року (т.1 а. с.176, т. 2 а. с.62).

Доводи касаційної скарги щодо тиску на позивача на підприємстві з боку адміністрації є недоведеними та не спростовують висновків судів, оскільки звільнення позивача відбулося за його власним бажанням на підставі заяви від 14 червня 2016 року та заявою-згодою на отримання матеріальної компенсації при звільненні.

Посилання у касаційній скарзі про те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів є безпідставними, оскільки позивачем не наведено ті обставини, які б свідчили про те, що подання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим і ці докази можуть вплинути на вирішення конкретних правовідносин.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові про про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для їх перевірки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик