Справа № 751/6024/17 Провадження № 22-ц/795/680/2018 Головуючий у I інстанції - Маслюк Н. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство

комерційний банк «ПриватБанк»,

приватний нотаріус Чернігівського міського

нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,

третя особа: Новозаводський відділ Державної виконавчої

служби міста Чернігів Головного територіального

управління юстиції у Чернігівській області,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

місце ухвалення рішення суду - місто Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 16 березня 2018 року, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А., в якому, змінивши підстави позову, просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Завалієва А.А. від 21 червня 2017 року, реєстровий № 4965.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що вказаним написом з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто начебто кредитну заборгованість у сумі 32034,92 грн, і на підставі вказаного напису 14 серпня 2017 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на її майно. Стверджує, що виконавчий напис видано з порушенням процедури вчинення нотаріальних дій, а вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є неправомірними та безпідставними, оскільки у анкеті-заяві від 23 липня 2012 року не зазначені істотні умови договору, розмір ліміту, банк не надавав і не ознайомлював її з пам'яткою клієнта, що свідчить про не укладення нею кредитного договору від 23 липня 2012 року. Вказує, що не отримувала письмової вимоги про усунення порушення в позасудовому порядку стягнення заборгованості, а банком не надані документи, які б підтверджували безспірність заявленої до стягнення суми.

Рішенням від 12 березня 2018 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_3 задовольнив частково. Визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 21 червня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за реєстровим № 4965. Вказаним судовим рішенням та додатковим рішенням від 02 квітня 2018 року суд вирішив питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, вважаючи судове рішення незаконним і необґрунтованим та посилаючись на неповноту з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду змінити, зокрема, доповнити його мотивувальну частину мотивованою оцінкою кожного аргументу, наведеного нею щодо наявності тих підстав для задоволення позову, з якими не погодився районний суд; зазначити мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє надані нею докази, норми права, які застосовуються судом та мотиви їх застосування; доповнити мотивувальну частину рішення відповідними висновками та виключити з неї посилання на відсутність підстав для задоволення позову, вказані позивачем - недоведеність факту укладання кредитного договору та відсутність заборгованості по договору, а також виключити висновки суду щодо відповідних встановлених судом обставин. У зв'язку з наведеним просить змінити резолютивну частину рішення, виклавши абзац перший в наступному вигляді «Позов ОСОБА_3 - задовольнити».

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції ухилився від обов'язку з'ясування суттєвих обставин, наведених позивачем у позові в обґрунтування заявленої вимоги, а згідно з усталеною практикою Європейського Суду ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

ОСОБА_3 стверджує, що окремі з встановлених судом першої інстанції обставин, які фактично не відповідають дійсним обставинам (зокрема, кредитний договір від 23 липня 2012 року не існує як такий), не підлягатимуть доказуванню в інших спорах з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у разі наявності таких спорів, наприклад, подання позову про стягнення заборгованості за нібито укладеним нею кредитним договором від 23 липня 2012 року, тобто, оскаржуване рішення щодо таких обставин може бути використане відповідачами в інших спорах як преюдиційне.

Зазначає, що районний суд, всупереч положень ст.ст. 12, 81, 82, 263-265 ЦПК України, залишив поза увагою її посилання як на підставу її позовних вимог, підтверджених відповідними доказами, не дав мотивованої оцінки кожному наданому нею аргументу, у зв'язку з чим висновок суду про укладення між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору ґрунтується виключно на припущеннях.

Звертає увагу на той факт, що на її неодноразові клопотання про витребування у банківської установи необхідних письмових доказів ПАТ КБ «ПриватБанк» надавало недостовірну інформацію щодо суттєвих обставин справи або ж взагалі ухилялось від надання будь-яких доказів.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що у приватного нотаріуса Завалієва А.А. не було законних підстав для посвідчення оскаржуваного позивачем виконавчого напису, оскільки надані ПАТ КБ «ПриватБанк» документи не підтверджують безспірність заявленої до стягнення суми боргу, яка водночас розрахована поза межами трирічного строку позовної давності. Суд констатував, що посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, про недоведеність факту укладання кредитного договору від 23 липня 2012 року є необґрунтованими, оскільки ці твердження спростовані наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» оригіналом анкети-заяви, отриманою ОСОБА_3 кредитною карткою та виписками по проведенню операцій по платіжним карткам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Завалієва А.А., суд зазначив, що, вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, тобто не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії, у зв'язку з чим нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов'язаних з нотаріальною дією та залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 23 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивач отримала кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків та інших платежів. Підписання вказаного договору підтверджується анкетою-заявою ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 34-35), на звороті якої зазначено, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, що і було засвідчено підписами сторін.

Позивач також засвідчила своїм підписом, що вона ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відповідно до умов даного договору позичальник зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

21 червня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4965, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 23 липня 2012 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 10 травня 2017 року грошових коштів у сумі 32034,92 грн, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5151,41 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 7579,74 грн; заборгованості з пені у розмірі 17302,11 грн; заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1501,66 грн. Стягнення здійснюється за період з 23 липня 2012 року по 10 травня 2017 (т. 1 а.с. 30).

Указаний виконавчий напис був здійснений приватним нотаріусом Завалієвим А.А. на підставі таких документів: заяви ПАТ КБ «ПриватБанк»; копії кредитного договору; розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 липня 2012 року; письмової вимоги на ім'я ОСОБА_3 про усунення порушень за кредитним договором від 23 липня 2012 року та документів відділення поштового зв'язку про відправлення претензії позивачу (т. 1 а.с. 31-33, 41-43, 46-49).

На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса 14 серпня 2017 року Головним державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника (т. 1 а.с. 26, 27).

Відповідно до ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», п.п. 3.1, 3.3. глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (п.п. 3.2, 3.5 глави 16 Порядку).

Згідно з п. 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» вищезазначеного Переліку, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Проаналізувавши вищенаведені норми та беручи до уваги, що стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» до заяви про вчинення виконавчого напису нотаріусу було додано лише розрахунок заборгованості за договором від 23 липня 2012 року замість засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, районний суд дійшов вірного висновку про те, що наданий відповідачем розрахунок заборгованості не є тим документом, що посвідчує безспірність визначеної до стягнення суми боргу. Крім того, про що вірно констатував суд у своєму рішенні, стягувачем не був наданий нотаріусу оригінал кредитного договору, який складається в сукупності з анкети-заяви разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.

Як зазначалось вище, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Відповідно до п. 3.4 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Із заявою про вчинення виконавчого напису ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до нотаріуса 21 червня 2017 року, про що свідчить відбиток штампу вхідної кореспонденції (т. 1 а.с. 31). З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31 травня 2015 року (т. 1 а.с. 38-40) вбачається, що станом на 30 червня 2014 року, тобто в межах трирічного строку з дня звернення із заявою до нотаріуса, заборгованість ОСОБА_3 за тілом кредиту становила 9462,45 грн, і в подальшому не зменшувалась. Отже, станом на 30 червня 2014 року вже існувала прострочена заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 липня 2012 року, яка була врахована і в розрахунок заборгованості станом на 10 травня 2017 року.

Відповідачем при поданні заяви про вчинення виконавчого напису ставилась вимога про стягнення коштів за кредитним договором, починаючи з 23 липня 2012 року, отже, виконавчий напис від 21 червня 2017 року, у порушення ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», було вчинено після спливу трирічного строку з дня виникнення права вимоги.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив відсутність у приватного нотаріуса законних підстав для посвідчення виконавчого напису і визначив наявність порушених прав та інтересів позивача та правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту укладення між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 23 липня 2012 року, які є аналогічними з підставами ОСОБА_3 для задоволення її позову, не можуть бути взяті до уваги, враховуючи наступне.

З Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 липня 2012 року вбачається, що позивач приєдналася до запропонованих ПАТ КБ «ПриватБанк» Умов та Правил надання банківських послуг, з ними ознайомилась та погодилась. Укладений між сторонами кредитний договір є договором приєднання, безпосереднє підписання його стороною Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку законодавчо не передбачено, оскільки друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Тобто, в даному випадку, як правильно зазначив районний суд, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: у заяві позичальника, пам'ятці клієнта, Умовах і Правилах надання банківських послугах та Тарифах, і укладення кредитного договору саме таким чином не суперечить чинному законодавству України.

Районний суд у своєму рішенні констатував факт існування оригіналу анкети-заяви від 23 липня 2012 року за підписом ОСОБА_3, зазначивши, що на спростування цієї анкети позивачем доказів не надано. Відповідно банком суду було надано доказ на підтвердження укладення між сторонами правочину, який є оспорюваним. Викладаючи, як підстави для задоволення позову, посилання на те, що банком не доведено факту укладання кредитного договору через відсутність у анкеті-заяві від 23 липня 2012 року істотних умов договору, розміру ліміту, не надання і не ознайомлення її з пам'яткою клієнта, ОСОБА_3 фактично його оспорює. Разом із тим, відповідної вимоги про визнання правочину недійсним, застосування наслідків нікчемності договору, тощо, нею не заявлено, а її клопотання про визнання встановленою обставини неукладення кредитного договору не може бути предметом розгляду даної справи, зважаючи на заявлені позивачем вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд вважає, що, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції встановив існування між сторонами зобов'язальних відносин, і частково задовольнив заявлені вимоги через порушення приватним нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, а не через недоведеність факту укладання кредитного договору, оскільки вказані обставини мають бути предметом доказування у іншій справі за вимогами, які в ході вирішення даного спору не позивачем заявлялись. При цьому, суд першої інстанції правильно не надавав оцінку обставинам отримання або неотримання ОСОБА_3 кредитної картки або існування у неї кількох карток, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_3 про преюдиційність вказаного рішення в інших спорах з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у разі наявності таких спорів, наприклад, подання позову про стягнення заборгованості за нібито укладеним нею кредитним договором від 23 липня 2012 року, є хибними, оскільки предметом спору у даній справі був виконавчий напис нотаріуса, а не кредитний договір та розмір заборгованості за ним, а відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про невмотивованість судового рішення щодо викладених ОСОБА_3 у своєму позові аргументів, оскільки суд першої інстанції, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову, які зазначала позивач, вказав ті обставини, які беззаперечно свідчать про їх необґрунтованість. На думку колегії суддів, судове рішення в достатній мірі висвітлює мотиви, на яких воно базується, а ключові аргументи для відхилення відповідних доводів позову є обґрунтованими. Недостатність, на думку позивача, мотивів судового рішення не свідчить про його неясність або незаконність.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58).

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про необхідність доповнень рішення суду певними абзацами з викладенням зазначених позивачем у скарзі обставин, оскільки нормами цивільно-процесуального законодавства не передбачено повноважень апеляційного суду щодо доповнень рішення суду першої інстанції. Відповідно апеляційний суд не вважає за необхідне виключати із рішення відповідні правові висновки, оскільки погоджується із вирішенням даного спору та наведеними судом правовими підставами.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 08 серпня 2018 року.

Головуючий:Судді: