Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа № 372/1488/16-ц

провадження № 61-16749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у складі судді Мори О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року було визнано за ОСОБА_7 право власності на її арештоване майно, а саме: земельну ділянку площею 0,100 га та об'єкт незавершеного будівництва, розташовані по АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_7 відчужила вищевказане нерухоме майно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному на підставі договорів купівлі-продажу від 23 березня 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано ухвалу Обухівського районного суду від 04 лютого 2016 року, на підставі якої ОСОБА_7 набула право власності на спірне нерухоме майно та в подальшому його відчужила. На час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу вказана ухвала місцевого суду не набрала законної сили, а спірне майно вибуло з її володіння поза її волею. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та об'єкта незавершеного будівництва і витребувати вказане нерухоме майно у відповідачів.

Заочним рішенням Обухівським районним судом Київської області від 19 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 23 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Бацай В. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 354. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Бацай В.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 359. Витребувано від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Витребувано від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як добросовісних набувачів на користь ОСОБА_4 об'єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка та об'єкт незавершеного будівництва не передавалися позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договорами, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а були вилучені на підставі ухвали Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, якою було визнано право власності на вказане майно за ОСОБА_7, та яка в подальшому була скасована судом апеляційної інстанції. ОСОБА_4 не мала наміру відчужувати належну їй спірну земельну ділянку та розміщений на ній двоповерховий об'єкт незавершеного будівництва, повноваженнями щодо відчуження ОСОБА_7 не наділяла.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про скасування судового рішення, на підставі якого ОСОБА_7 набула право власності на спірне майно, та про відсутність у ОСОБА_4 наміру його відчужувати є правильним, а встановлені судом обставини дають підстави для задоволення позову.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосовуючи пункт 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суди не звернули уваги на те, що у відповідачів були наявні права на земельні ділянки. Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено, що договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після реєстрації за ОСОБА_7 права власності на спірні земельні ділянки та об'єкт незавершеного будівництва. Визнаючи недійсними оспорювані договори, місцевий суд виходив з того, що вони були укладені в той час, коли ухвала Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/5381/14 про зміну способу та порядку виконання рішення суду не набрала законної сили. Однак у справі відсутні матеріали реєстраційної справи, яка містить документи, в тому числі ухвалу Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/5381/14 про зміну способу та порядку виконання рішення суду, які стали підставою для реєстрації права власності, інформація з реєстру нерухомості щодо наявності чи відсутності запису про власників та об'єкти права власності. При цьому суди не встановили, чи було зареєстровано за позивачем право власності на об'єкт незавершеного будівництва в установленому законом порядку до моменту його набуття ОСОБА_7, чи відповідають земельні ділянки індивідуальним ознакам тієї земельної ділянки, яка вибула з власності позивача, чи відповідає об'єкт незавершеного будівництва тим ознакам, які були наявні на момент його вибуття. Суди не врахували правових висновків Верховного Суду України у справі № 6-2776цс16 щодо застосування Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а саме: володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність. Отже, судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 203, 388 ЦК України та не встановлено фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_10 подав заперечення на касаційну скаргу і просив її відхилити, посилаючись на те, що ОСОБА_7 набула у власність майно не в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а за ухвалою суду, яка не набрала законної сили, та яку було скасовано ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 квітня 2016 року у справі № 372/5381/14-ц. Крім цього, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 липня 2016 року у справі № 372/5381/14-ц було залишено без розгляду заяву державного виконавця про встановлення способу та порядку виконання рішення суду. Оспорювані договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки об'єкти нерухомого майна було відчужено особою, яка на момент вчинення правочину не мала право на розпорядження цим майном. Спірна земельна ділянка та об'єкт незавершеного будівництва не передавалися позивачем третій особі за договором, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а були незаконно та неправомірно вилучені ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, яка в подальшому була скасована. Тому набуття права на земельну ділянку третіми особами та відповідачами є незаконним.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 квітня 2018 року справу № 372/1488/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 липня 2012 року ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку площею 0,100 га, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, від 15 жовтня 2012 року № КС 6 вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку загальною проектною площею 1 061,40 кв.м., що розташоване за тією ж адресою.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі № 372/5381/14-ц позов ОСОБА_7, ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про стягнення коштів у зв'язку з невиконанням попереднього договору задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 авансовий платіж за договором у розмірі 405 406 грн 53 коп., штраф у розмірі 405 450 грн 50 коп., судові витрати у розмірі 2 869 грн 68 коп., а всього - 813 726 грн 71 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 784 грн 32 коп.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 9 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 345 445 грн 76 коп. та 131 152 грн 57 коп. штрафу, а всього - 476 598 грн 33 коп. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року заяву державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області про встановлення способу та порядку виконання рішення суду задоволено частково. Змінено спосіб і порядок виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2015 року в цивільній справі № 372/5381/14-ц, а саме визнано за ОСОБА_7 право власності на спірну земельну ділянку, двоповерховий об'єкт незавершеного будівництва та трансформаторну підстанцію.

У подальшому ОСОБА_7 зареєструвала своє право власності на це майно і відчужила його ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу від 23 березня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, якою визнано за ОСОБА_7 право власності на спірну земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 липня 2016 року заяву державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про встановлення способу та порядку виконання рішення суду залишено без розгляду.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватися, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи, що на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 23 березня 2016 року ОСОБА_7 не набула на законних підставах права власності на спірне майно, а відтак не мала права розпоряджатися ним, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що вказані договори не відповідають вимогам закону, у зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У цьому випадку приписи частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 про те, що судове провадження у справі № 372/5381/14-ц про зміну способу виконання рішення не закінчене і рішення не прийняте, є безпідставними, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що провадження у вказаній справі закінчене постановленням ухвали Обухівського районного суду Київської області від 26 липня 2016 року про залишення без розгляду заяви державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про встановлення способу та порядку виконання рішення суду.

Крім того, вказані обставини не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірні об'єкти нерухомого майна, оскільки судове рішення, на підставі якого вона набула права власності на них, не набрало законної сили і в подальшому було скасоване.

Посилання у касаційні скарзі на те, що судами не встановлено, що договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з іншої сторони після реєстрації за ОСОБА_7 права власності на спірні земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва, а також на те, що місцевий суд, визнаючи недійсними договори купівлі-продажу, виходив з того, що вони були укладені в той час, коли ухвала Обухівського районного суду Київської області у справі №372/5381/14 про зміну способу та порядку виконання рішення суду не набрала законної сили, суд не встановив чи було зареєстровано за позивачем право власності на об'єкт незавершеного будівництва в установленому законом порядку до моменту їх набуття ОСОБА_7, чи відповідають земельні ділянки індивідуальним ознакам тієї земельної ділянки, яка вибула з власності позивача, чи відповідає об'єкт незавершеного будівництва тим ознакам, які були наявні на момент його вибуття, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню у справі за позовом про витребування майна.

Разом з цим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, якою визнано за ОСОБА_7 право власності на спірну земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва, висновки судів про те, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_7 набула права власності на спірне майно, було скасоване, а ОСОБА_4 не мала наміру його відчужувати, є правильним, а позовні вимоги доведеними.

При цьому, відчужуючи та набуваючи майно шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу, відповідачі не переконалися в тому, що ухвала Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року набрала законної сили, тобто не перевірили факту наявності у ОСОБА_7 права на відчуження спірного майна.

Доводи заявника на те, що судом неправильно застосовано частину другу статті 388 ЦК України, відповідно до якої майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, є безпідставними, оскільки в даному випадку спірне майно не реалізовувалося в порядку Закону України «Про виконавче провадження» шляхом проведення публічних торгів.

Посилання заявника на те, що суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2776цс16 щодо застосування Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Отже, зміст оскаржуваних судових рішень не суперечить правовим висновкам Верховного Суду України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов