Ухвала

13 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/18617/17

провадження № 61-38957ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», поданою його представником - адвокатом Сімоновою Євгенією Олександрівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів, визнання частково недійсними окремих умов кредитного договору та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2018 року подана до Верховного Суду вказана касаційна скарга.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», у якому просив визнати недійсними з моменту укладення окремі пункти укладеного з відповідачем комплексного договору №1/2001085 від 30 вересня 2016 року, а саме: пункт 1.3.2 повністю, пункти 2.7, 3.1, 3.2, 3.3 - в частині обов'язку позичальника щодо сплати комісійних винагород та відповідальності за таку несплату, визнати недійсними положення додатку № 1 до комплексного договору №1/2001085 від 30 вересня 2016 року в частині обов'язку сплати комісійних винагород. Також просив стягнути на свою користь з відповідача суму сплаченої за період з жовтня 2016 року по січень 2018 року комісійної винагороди в розмірі 38 492,80 гривень.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано пункт 1.3.2. комплексного договору № 1/2001085 від 30 вересня 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» і ОСОБА_3, а також інші умови цього договору в частині покладення на позичальника обов'язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату недійсними з моменту укладення договору. Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_3 суму сплаченої за період з жовтня 2016 року по січень 2018 року комісійної винагороди в розмірі 38 492,80 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зазначаючи, що банк не мав права передбачати у договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту, не визначаючи, які саме послуги оплачуються такою винагородою.

Оскільки банкам заборонено встановлювати у кредитному договорі платежі за послуги, які вони здійснюють на свою користь, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскаржувані пункти комплексного договору № 1/2001085 від 30 вересня 2016 року суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і підлягають визнанню недійсними, а сплачена з моменту укладення договору комісія підлягає стягненню на користь позивальника.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення грошових коштів, сплачених як комісійна винагорода, у розмірі 38 429,80 гривень, що станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також вимога про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, в частині якої справа є незначної складності.

Зазначена справа визнана апеляційним судом малозначною.

Право на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року заявник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки наразі існує суперечлива судова практика стосовно стягнення комісійної винагороди, сплата якої передбачена умовами кредитного договору, та визнання недійсними умов договору, які передбачають її сплату.

Касаційний суд відхиляє такі твердження заявника.

Як вбачається з судових рішень, суди попередніх інстанцій встановили, що у комплексному договорі № 1/2001085 від 30 вересня 2016 року не визначено належним чином, за які послуги щомісячно на користь банку сплачується комісійна винагорода за обслуговування кредиту, у зв'язку з чим дійшли висновку про несправедливість умов договору, які передбачають її сплату і відповідальність за неналежне виконання такого обов'язку. Вказані висновки судів першої і апеляційної інстанцій повністю узгоджуються з правовими висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловленими Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року визначено, що у разі, якщо колегія або палата (об'єднана палата) Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, така колегія суддів або палата (об'єднана палата), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду не приймалося рішення про відступлення від висновків щодо застосування норм права, висловлених Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, справа з відповідним предметом позову на її розгляд не передавалася.

За таких обставин касаційний суд відхиляє твердження заявника про те, що вказана касаційна скарга стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки правильне застосування норм матеріального права при вирішенні питання щодо правомірності включення до кредитного договору умов про сплату комісійної винагороди роз'яснене Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 і висновки, викладені у оскаржених судових рішеннях судів першої і апеляційної інстанцій, висновкам Верховного Суду України не суперечать.

Перевіривши доводи касаційної скарги і доданого до неї клопотання, касаційний суд дійшов висновку, що обґрунтування, які вони містять, не підтверджують наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», поданою його представником - адвокатом Сімоновою Євгенією Олександрівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко