Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

місто Київ

справа № 593/1854/13-ц

провадження № 61-6764зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Парандюк Т. С., Дикун С. І., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Хопти С. Ф., Штелик С. П., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та відшкодування збитків, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовті 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду із зазначеним позовом.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 24 лютого 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 00004459, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження ОСОБА_3 автомобіль VW Polo Sedan 1,6 І benzin, 2011 року випуску, а відповідач зобов'язався сплатити лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів, придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною товариством. ТОВ «Порше Лізинг Україна» свої зобов'язання виконало і передало відповідачу зазначений автомобіль. ОСОБА_3 належним чином договірні зобов'язання не виконував, не сплачував щомісячні платежі, починаючи з квітня 2012 року, у зв'язку із чим дію договору фінансового лізингу припинено на підставі підпункту 12.6.1 договору. Позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату заборгованості, повернення автомобіля, а також повідомлення про відмову від договору, втім вимоги виконані не були. Посилаючись на зазначене, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором фінансового лізингу від 24 лютого 2012 року № 000004459 у сумі 11 165, 86 грн, збитки у сумі 156 298, 27 грн, штраф у розмірі 777, 68 грн, пеню у розмірі 970, 76 грн, 3 % річних за невиконання умов договору у розмірі 450, 24 грн, неустойку у розмірі 22 331, 72 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 120, 21 грн та судові витрати.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна», у якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемності договору фінансового лізингу від 24 лютого 2012 року № 00004459.

На обґрунтування пред'явлених вимог посилався на те, що договір фінансового лізингу від 24 лютого 2012 року № 000004459 укладений на невигідних для споживача умовах, які лізингодавець сформулював в односторонньому порядку, тим самим створивши істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на свою користь і не врахувавши при цьому інтересів іншої сторони. Вважає, що умови договору є несправедливими та такими, що істотно обмежують права споживача (лізингоодержувача) як слабшої сторони договору. Окрім цього посилався на те, що спірний договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки зазначений договір нотаріально не було посвідчено, він є нікчемним з огляду на положення частини першої статті 220 ЦК України.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 травня 2014 року позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг від 24 лютого 2012 року № 00004459 задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» основну суму заборгованості у сумі 11 165, 86 грн, збитки у сумі 156 298, 27 грн, штраф у розмірі 777, 68 грн, пеню у розмірі 970, 76 грн, 3 % річних за невиконання умов договору у розмірі 450, 24 грн, неустойку у розмірі 22 331, 72 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 120, 21 грн, судові витрати у справі включно із витратами на правову допомогу у розмірі 15 520, 60 грн. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу від 24 лютого 2012 року № 000004459 недійсним залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 травня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у позові ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення заборгованості та збитків за договором про фінансовий лізинг відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору недійсним задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 24 лютого 2012 року № 000004459 з додатками; стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_3 сплачений авансовий платіж у розмірі 81 186, 05 грн.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» відхилено, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

У серпні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року.

У заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило скасувати судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, залишити в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України

(в редакції Закону України від18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: частини четвертої статті 799 ЦК України.

На обґрунтування заяви TOB «Порше Лізинг України» надало копії ухвали Верховного Суду України від 14 липня 2010 року у справі № 6-24070св09 та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 28 травня 2014 року у справі № 6-15962св14, від 02 липня 2014 року у справі № 6-19893св14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-17593св14, від 11 грудня 2014 року у справі № 6-32121св14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-5285св15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-45654св14, від 14 травня 2015 року у справі № 6-5314св15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-1620св15, від 03 липня 2015 року у справі № 6-21156ск15, від 03 серпня 2015 року у справі № 6-24929ск15, від 11 вересня 2015 року у справі № 6-25875ск15, від 24 вересня 2015 року у справі № 6-20913св15, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-15502св14, від 28 жовтня 2015 року у справі № 6-24072св15, від 10 грудня 2015 року у справі № 6-30443ск15.

Ухвалою Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Бережанського районного суду Тернопільської області.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України

№ 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року заява TOB «Порше Лізинг Україна» про перегляд рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що заява про перегляд судових рішень не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 24 лютого 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 укладений договір про фінансовий лізинг, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало у користування ОСОБА_3 об'єкт лізингу - транспортний засіб, автомобіль марки VW Polo Sedan, 1.6L benzin, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 а ОСОБА_3 зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити відповідну суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів на загальну суму, що становить еквівалент 17 217, 60 дол. США, не враховуючи авансового платежу у розмірі, що становить еквівалент 3 038, 40 дол. США. Відповідно до акта прийому-передачі до договору лізингу від 24 лютого 2012 року ОСОБА_3 прийняв зазначений транспортний засіб.

Із квітня 2012 року ОСОБА_3 порушував умови договору, не сплачуючи лізингові платежі за квітень, травень, червень 2012 року, у результаті чого загальна сума невиконаних грошових зобов'язань склала 11 165, 86 грн.

06 вересня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинений виконавчий напис про повернення об'єкта фінансового лізингу, а 28 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження за зазначеним виконавчим написом нотаріуса.

11 жовтня 2012 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві складений акт, згідно з яким під час вчинення виконавчих дій об'єкт лізингу був вилучений і повернутий ТОВ «Порше Лізинг Україна» у добровільному порядку. Згідно з актом приймання-передачі об'єкта лізингу від 15 жовтня 2012 року об'єкт лізингу, транспортний засіб, автомобіль VW Polo Sedan, l.6L benzin, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 переданий ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Задовольняючи первісний позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що договір про фінансовий лізинг від 24 лютого 2012 року укладено відповідно до вимог чинного законодавства, між сторонами досягнуто згоди за всіма істотними його умовами. Враховуючи, що відповідач порушив вимоги зазначеного договору, не сплачував лізингові платежі за квітень-червень 2012 року, суд дійшов висновку про стягнення з нього на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» заборгованості за цими платежами у розмірі 193 114, 74 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що сторонами порушено вимоги закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення зазначеного договору, а тому відповідно до вимог частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання цього договору недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

У судових рішеннях, на які посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суди касаційної інстанції дійшли висновку про те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Аналіз змісту зазначених судових рішень судів касаційної інстанції та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, дає підстави для висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд керується такими положеннями закону.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

Підсумовуючи, Верховний Суд встановив факт неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, втім норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно, рішення судів є законними та обґрунтованими, тому заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року задоволенню не підлягає.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик