Справа № 195/270/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

06.08.2018 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Музичук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду сел. Томаківка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», адреса місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, до ОСОБА_1, прож. за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором б/н від 23.05.2008 р. в сумі 96105,60 грн. мотивуючи тим, що згідно вказаного договору відповідач отримала кредит в розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

До розгляду справи по суті позивач заявив клопотання про зміну назви юридичної особи, а саме з 21.05.2018 р. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні Договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав.

Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на позовних вимогах, при цьому надали письмову відповідь на відзив відповідача та додали наступні документи: довідку про видачу кредитної картки, фото клієнта з карткою, виписку по рахунку, реєстр відправи позову, Наказ Банку, анкету-заяву та УіП, підтвердження направлення копії відповіді відповідачу.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача та відповідача, проти позову заперечує, наддав копію свідоцтва про шлюб, де зазначено, що відповідач ОСОБА_2 після укладення шлюбу 27.07.2015 р. змінила прізвище на «Сіріна», та надав відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості і просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, через повну його незаконність та необґрунтованість позовних вимог, обґрунтовуючи наступним.

Позовна заява подана позивачем з порушенням ст. 256 ЦК України, а саме Позивачем був пропущений строк позовної давності в межах якого останній мав право звернутися до відповідача з даною вимогою.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до правової позиції у справі № 6-116 цс 13 судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України: відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позовом. Як вбачається з розрахунку заборгованості складеної позивачем (графи «Сальдо поточної заборгованості за кредитом») право на позов виникло в позивача з 26.08.2008 року, тобто з цього моменту почалося нарахування заборгованості за кредитом. Відповідно, як вбачається з графи «Нараховані за прострочену заборгованість за кредитом проценти» нарахування почалося з 01.02.2009 року.

Кредитний договір з відповідачем було укладено 23.08.2008 року, але відповідач не користувався виданою йому кредитною карткою з кінця 2014року, у зв'язку з закінченням строку дії платіжної картки, а потім втратою картки, за отриманням нової картки відповідач не зверталася.

В рахунок погашення кредиту платежі здійснювалися шляхом відрахування з пенсійної картки відповідачки. Останній платіж нею здійснено 05 грудня 2014 року і відповідно погашено кредит. Надалі пенсійний рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» нею було закрито та відкрито пенсійний рахунок в ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», що підтверджується Заявою № НОМЕР_1 від 19.12.2014 р. про відкриття та ведення Карткового рахунку, з якого погашення кредиту вже не здійснювалося.

З грудня 2014 року і по сьогоднішній день вона не здійснювала платежів до ПАТ КБ «Приваьбанк», платіжна картка втрачена, а з розрахунку доданого позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідачем останні платежі на погашення суми заборгованості було здійснено: 28.04.2015 року в сумі 8, 24 грн., 12.05.2015 року в сумі 600,00 грн., 08.06.2015 року в сумі 398,00 грн., 08.07.2015 року в сумі 603,00 грн., які вона не могла здійснити ніяким чином, і вона не здійснювала вказані платежі.

Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права за межами загального строку позовної давності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»:

1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

2. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру

господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської

операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Постановою Правління Національного Банку України N 566 від 30.12.98, Зареєстрованою в Міністерстві юстиції України м.Київ 1 лютого 1999 р. за N 56/3349, затверджено Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, відповідно до пункту 2.1.1. (Вимоги до первинних облікових документів): Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати відповідні обов'язкові реквізити.

Документи, які надають клієнти банку, повинні мати підписи уповноважених службових осіб клієнта та відбиток його печатки (за наявності). Підписи на всіх документах, а також печатки мають відповідати заявленим їх зразкам, а підтвердження достовірності підпису на документі в електронному вигляді обумовлюється в договорі про обслуговування клієнта через систему електронних платежів "клієнт-банк".

Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Наданий Позивачем ОСОБА_4 заборгованості не є документом, який би відповідав зазначеним вимогам створений в односторонньому порядку без участі Відповідача і тому не може бути визнаним як належним та допустимим документом по справі.

Також, Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо зобовязань Відповідача по Кредиту, посилається на виникнення правовідносин з відповідачем на підставі «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті і внутрішніми документами Банку. Та при цьому Позивачем не надано суду жодного доказу що саме зазначені документи визнаються Відповідачем та є двосторонніми у їх правовідносинах по оспорюваному Кредиту і містять між ними зобовязальний характер.

Крім того, звертає на увагу той факт, що наявні у справі Умови і Правила надання банківських послуг не підписані Відповідачем як позичальником, так як з ними його ніхто з представників банку не ознайомлював, тому з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, вони не є складовою частиною укладеного між сторонами Договору.

Умови та Правила надання банківських послуг, які були надані представником позивача, не можна вважати договором, оскільки в них не міститься жодної інформації, що саме з ними погодився відповідач, при підписанні заяви на отримання кредиту. Вказані Умови та Правила не містять дату, коли вони були складені, а також в них відсутні підписи про те, що відповідач ознайомлений саме з цими умовами. При цьому позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо укладення кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. А тому відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт надання відповідачу кредиту у розмірі 21600,00 грн.

В заяві від 23.05.2008 р. відповідач лише виявила бажання оформити на своє імя кредитний ліміт на 350,00 грн., а не на 21600,00 грн., як зазначено в позовній заяві, та погодила, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка.

Натомість зазначені Умови, які надані позивачем суду в паперовому вигляді, не містять підпису відповідача. З них не слідує, що ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

Зазначені документи надані позивачем на російській мові, а тому, також, не можуть вважатись належними доказами.

Відповідно до Правил граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Проте з боку позивача не надано будь-яких доказів щодо видачі відповідачу платіжної картки та виконання зазначених вимог по ній.

Позивачем не надано суду ні висновку незалежного спеціаліста-аудитора, ні висновку судової бухгалтерської експертизи, щодо грошової заборгованості по Кредиту з боку Відповідача перед Банком

Тобто, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся за межами загального строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

23.05.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, що складається із Заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою», копії яких додано позивачем до матеріалів справи.

Відповідно до банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, виданої Національним банком України позивачу по справі вбачається, що Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» має право здійснювати банківські послуги, визначені частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримала кредит в розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З матеріалів справи суд вбачає, що у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 96105,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 11.02.2018 року, яка складається з наступного:

- 5574,51 грн. заборгованість за кредитом;

- 82616,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 4564,55 грн. штраф (процентна складова).

Згідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При цьому, у судовому засіданні доведено, що відповідач не визнає даний позов, в звязку з пропуском строку позовної давності, при цьому представник відповідача надав суду письмовий відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості та заявив клопотанням про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог.

Як зясовано в судовому засіданні, відповідач з грудня 2014 року і по сьогоднішній день не здійснювала платежів до ПАТ КБ «ПриватБанк», платіжна картка втрачена, з розрахунку доданого позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідачем останні платежі на погашення суми заборгованості було здійснено: 28.04.2015 року в сумі 8, 24 грн., 12.05.2015 року в сумі 600,00 грн., 08.06.2015 року в сумі 398,00 грн., 08.07.2015 року в сумі 603,00 грн., які вона не могла здійснити ніяким чином, і вона не здійснювала вказані платежі. Останній платіж нею здійснено 05 грудня 2014 року, платежі здійснювала шляхом відрахування з пенсійної картки відповідачки. Надалі пенсійний рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» нею було закрито та відкрито пенсійний рахунок в ПАТ «ОСОБА_3 аваль», що підтверджується доданою відповідачем до матеріалів справи Заявою № НОМЕР_1 від 19.12.2014 року про відкриття та ведення Карткового рахунку, тобто погашення кредиту вже не здійснювалося.

З доданих позивачем до відповіді на відзив документів, в т.ч. виписки по рахунку суд не вбачає здійснення відповідачем платежів з 2014 року по 2018 рік.

Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 26.02.2018 року. Тобто, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся за межами загального строку позовної давності.

Крім того, наявні у справі Умови і Правила надання банківських послуг не підписані Відповідачем як позичальником, так як з ними відповідача ніхто з представників банку не ознайомлював, тому з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, вони не є складовою частиною укладеного між сторонами Договору.

Відповідно до положень ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до розяснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі М 6-14цс14 (далі постанова), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (спи. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі сплавом останнього дня місяця дії картки (спи. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно ст. 252 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджені.

Отже, позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявляється стороною відповідача у даному спорі.

Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4,9, 83, 229, 235, ч.2 ст. 247, 258, 259, 265 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 266, 267, 526-530, 554, 611, 652, 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, прож. за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпропетровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення складено 15.08.2018 р.

Суддя: ОСОБА_5