Постанова

Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ

справа № 182/5575/13-ц

провадження № 61-20833св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Колодяжної Н. Є. від 17 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку розрахунку та вихідної допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 травня 2008 року перебувала з ПАТ КБ «ПриватБанк» у трудових відносинах, наказом від 21 червня 2010 року № ZAKL-2010/1-3874 її звільнено з посади касира-операционіста Департаменту касового обслуговування клієнтів на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року визнано незаконним наказ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21 червня 2010 року № ZAKL-2010/1-3874 про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку з втратою довіри, стягнуто на користь ОСОБА_4 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та грошову суму в розмірі 1 тис. 170 грн, що була списана із зарплатної картки позивача.

У зв'язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення, вона написала заяву про звільнення з 09 липня 2012 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України через невиконання відповідачем законодавства про працю.

Згідно з наказом банку від 09 липня 2012 року № Э.28.0.0.0/1-6824112 її поновлено на посаді касира-операционіста на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року та цим же наказом звільнено за власним бажанням.

Посилаючись на те, що частковий розрахунок з нею проведено лише 04 червня 2013 року, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 липня 2010 року до 09 липня 2012 року, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 95 тис. 38 грн 07 коп. та вихідну допомогу в розмірі 4 тис. 132 грн 09 коп.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені в позовній заяві ОСОБА_4 вимоги вже були предметом розгляду суду в іншій справі між тими ж сторонами, обґрунтовувались тими ж підставами і з приводу них вже ухвалено рішення суду. Крім того, ОСОБА_4 не надала суду доказів на підтвердження того, що вона неодноразово надсилала листи ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням виконати рішення суду, які були б ігноровані банком.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргуОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення компенсації за час затримки розрахунку скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 в цій частині.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації за час затримки розрахунку 2 тис. грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що під час звільнення ОСОБА_4 не було своєчасно виплачено компенсацію за невикористані відпустки за період з 23 червня 2010 року по 09 липня 2012 року в розмірі 2 тис. 27 грн 52 коп., які вона отримала 04 червня 2013 року, тому з врахуванням розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з банку на її користь підлягає стягненню 2 тис. грн.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 про компенсацію за час затримки розрахунку та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вина ПАТ КБ «ПриватБанк» у затриманні розрахунку при звільненні ОСОБА_4 відсутня, розрахунок і трудову книжку отримано нею в день звернення з відповідною заявою.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

03 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді касира-операционіста Департаменту касового обслуговування клієнтів.

Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21 червня 2010 року № ZAKL-2010/1-3874 ОСОБА_4 звільнено з вказаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року визнано незаконним указаний наказ ПАТ КБ «ПриватБанк» про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку з втратою довіри, стягнуто на користь останньої 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та грошову суму в розмірі 1 тис. 170 грн.

09 липня 2012 року ОСОБА_4 звернулася до банку із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09 липня 2012 року № Э.28.0.0.0/1-6824112 ОСОБА_4 поновлено на посаді касира-операционіста 2 категорії Департаменту касового обслуговування клієнтів, та цим же наказом звільнено її за власним бажанням відповідно до поданої заяви.

На час звільнення ОСОБА_4 09 липня 2012 року їй повинна були бути виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки за період з 23 червня 2010 року по 09 липня 2012 року (з розрахунку 24 календарних дня за рік, з дати поновлення на роботі по дату звільнення) у розмірі 2 тис. 27 грн 52 коп., які вона отримала лише 04 червня 2013 року.

Згідно з вимогами статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України: від 21 листопада 2011 року № 6-60цс11 та 03 липня 2013 року № 6-64цс13.

Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, врахувавши вказівки суду касаційної інстанції при попередньому скасуванні судового рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року (частина четверта статті 338 ЦПК України 2004 року), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком ОСОБА_4 та інших обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 2 тис. грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников