Ухвала

Іменем України

12 липня 2018 року

місто Київ

справа № 2-1024/2010

провадження № 61-38439ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_5,

суб'єкт оскарження - заступник начальника Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_6,

заінтересована особа - ОСОБА_7,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Бечка Є. М., Євстафієвої О. К.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати дії заступника начальника Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_6 протиправними, зобов'язати здійснити перерахунок розміру аліментів, стягнутих рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року з ОСОБА_7 на її користь на утримання доньки ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням того, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року.

Скарга обґрунтовувалась тим, що з 08 липня 2017 року внесено зміни до статті 182 Сімейного кодексу України, визначено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ОСОБА_5 звернулась до Менського районного відділу ДВС із заявою про перерахування аліментів, але їй відмовлено.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2018 року скаргу задоволено.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, у задоволенні скарги ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 15 червня 2018 року із застосуванням засобів поштового зв'язку, ОСОБА_5 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що, на переконання заявника, заступник начальника Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_6 визнав, що здійснити перерахунок та виконувати судове рішення він вправі, оскільки своїм листом відмовив ОСОБА_5 у нарахуванні розміру аліментів з урахуванням нововведень.

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення дають підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що саме державний виконавець, а не заступник начальника відділу зобов'язаний вчиняти виконавчі дії та розглядати заяви сторін виконавчого провадження.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року стягнуто з ОСОБА_7 аліменти на користь ОСОБА_5. на утримання доньки ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 серпня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відкрито виконавче провадження № 21148682 про стягнення з ОСОБА_7 аліментів.

ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9, після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_9.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про зміну мінімального розміру аліментів, втім листом від 22 січня 2018 року за підписом заступника начальника Менського районного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_6 їй відмовлено у зміні розміру аліментів.

На переконання заявника, після набрання чинності Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким, зокрема, внесено зміни до статті 182 Сімейного кодексу України щодо розміру аліментів, державний виконавець зобов'язаний нараховувати розмір аліментів з урахуванням згаданих змін у законодавстві.

Верховний Суд врахував, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 18 названого Закону наведено обов'язки і права виконавців, обов'язковість вимог виконавців.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що враховуючи предмет оскарження: дії державного виконавця щодо відмови здійснити перерахунок розміру аліментів, стягнутих рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2010 року, в межах відкритого виконавчого провадження, належним та правомірним способом захисту прав заявника є подання скарги саме на дії державного виконавця, який вчиняє дії в межах такого виконавчого провадження. Саме в такому судовому провадженні необхідно вирішувати питання оцінки, чи вчинено дії державним виконавцем в межах закону або вчинення таких дій відбулося неправомірно саме державним виконавцем.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи та застосовані до них норми права, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні скарги, оскільки доводи заявника про порушення начальником Менського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_6 права скаржника є очевидно необґрунтованими.

Також Верховним Судом враховано, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII (далі - Закон № 2037-VIII) внесено зміни до статті 182 Сімейного кодексу України, частину другу якої викладено у новій редакції. Згідно із запровадженим правилом розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Внесення змін до чинного законодавства щодо визначення мінімального розміру стягуваних на одну дитину аліментів не є підставою для зміни розміру аліментів, призначених (стягнутих) на підставі рішень судів, постановлених до набрання цими змінами чинності.

За загальним правилом частини третьої статті 181 СК України, в разі відсутності домовленості між батькам щодо утримання дитини, аліменти підлягають стягненню на підставі рішення суду.

Відповідно до частини третьої наведеної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Тобто розмір аліментів, визначених та стягнутих на підставі рішення суду, може бути змінений виключно на підставі іншого рішення суду.

Це відповідає змісту статті 192 СК України, відповідно до якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Надання повноважень щодо зміни розміру аліментів, стягуваних на підставі рішення суду, державному виконавцю не передбачено також й у Законі України «Про виконавче провадження», згідно з частиною першою статті 71 якого порядок стягнення аліментів визначається законом.

За загальним правилом, викладеним у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виходячи з наведених правил, підставою для здійснення виконавчого провадження щодо стягнення аліментів, здійснюваного виконавцем, може бути виключно виконавчий лист, виданий на підставі певного рішення суду, постановленого у цивільній справі про стягнення аліментів. Наведене виключає можливість будь-якої зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду, на підставі постанови державного виконавця в межах виконавчого провадження.

Постановлене судове рішення, його зміст та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик