Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/241/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/241/18 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, Держаної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення

за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 93760,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 500, 00 грн., а також понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 930,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 лютого 2015 року прокуратурою Житомирської області відносно нього було відкрито кримінальне провадження № 0000015 за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2016 р. у кримінальній справі №278/563/15-к, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_1 було повністю виправдано за відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Завдану моральну шкоду позивач мотивує душевними стражданнями та переживаннями, яких він зазнав внаслідок незаконного повідомлення про підозру та подвійного притягнення його до юридичної відповідальності, витратою майже двох з половиною років свого життя для захисту своїх прав та відновлення свого чесного імені і репутації, порушенні нормальних життєвих умов, що полягало у неможливості влаштуватися на роботу в органи поліції або державної влади, відсутності заробітку, що спричинило погіршення матеріального становища його сім'ї.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 93760,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 500, 00 грн. У стягненні понесених витрати зі сплати судового збору в сумі 930,76 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування поданої скарги зазначає, що Державна казначейська служба України, виконуючи свої повноваження, ніколи не здійснювала відносно позивача буд-яких протиправних дій, не порушувала його законних прав та інтересів, не є учасником будь-яких правовідносин із останнім. Таким чином, законні підстави для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури і суду між позивачем та Державною казначейською службою України відсутні. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до невірного обчислення судом розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню. Заявник вказує, що в даному випадку слід було застосувати приписи пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII та використовувати для обчислення мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600 грн. Також зазначає, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш як достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 лютого 2015 року прокуратурою Житомирської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості щодо ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 13).

18.02.2015 р. начальником слідчого відділу прокуратури Житомирської області Гороховим С.В. позивачу було оголошено підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 14-18).

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2016 р. у кримінальній справі №278/563/15-к, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_1 було повністю виправдано за відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 19-28).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках -постановлення - виправдувального вироку суду.

Правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що остаточно встановлено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року (а.с. 27-28).

Відтак, кримінальне переслідування відносно позивача тривало протягом 29 місяців та 9 днів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст.ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У п. 14 зазначеної постанови судам роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач просив стягнути на свою користь 93 760грн., виходячи з мінімального розміру заробітної плати 3200грн. за 29 міс. І9дн. перебування під слідством та судом, провівши правильні арифметичні розрахунки.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А тому, керуючись принципом диспозитивності цивільного процесу, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув заявлений позивачем розмір моральної шкоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона є неналежним відповідачем, оскільки не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача, не порушувала його прав та охоронюваних законом інтересів, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Так, згідно п.п. 1 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Згідно п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

З наведеного вбачається, що безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України.

Суд першої інстанції врахував зазначені положення закону та правильно стягнув суму моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, позивачем було обґрунтовано визначено відповідачем в справі Державну казначейську службу України, оскільки остання є розпорядником коштів держави.

У своїй апеляційній скарзі Державна казначейська служба України зазначає, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Зазначені доводи є безпідставними з огляду на таке.

Частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»№ 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановила, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов'язаних з оплатою праці.

Вказівка в другому абзаці цієї частини про те, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, підлягає застосуванню у взаємозв'язку з першим абзацом, в якому прямо зазначено, що вона не застосовується як розрахункова величина при нарахуванні виплат в порядку оплати праці (окладів, заробітної плати, інших виплат).

Так як предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органівдосудового розслідування, прокуратури і суду», а не будь-яких виплат в порядку оплати праці, частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»№ 1774-VIIIвід 06 грудня 2016 року свою дію на спірні правовідносини не поширює.

З огляду на наведене оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.08.2018.

Головуючий Судді