Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/22614/16-ц

провадження № 61-8620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

представник відповідача - Висоцький РоманВолодимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року у складі суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» ( далі - ПАТ «Укртелеком») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 лютого 2012 року він працював у відповідача на посаді керівника напряму (інші продукти) Центру управління проектами розвитку продуктів. 17 червня 2015 року його було незаконно звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, що стало приводом для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Під час розгляду вказаної справи, ПАТ «Укртелеком» з власної ініціативи видав наказ від 28 вересня 2015 року № 2468-к про його поновлення на роботі з 18 червня 2015 року. Після ознайомлення з наказом про поновлення, позивач фактично приступив до роботи 28 лютого 2016 року, а 21 березня 2016 року звільнився з займаної посади на підставі статті 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що поновлюючи його на роботі, ПАТ «Укртелеком» одночасно не вирішив питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який стався з вини останнього.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року до 28 лютого 2016 року в сумі 61 388,80 грн та 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року до 02 жовтня 2015 року в сумі 31 492,50 грн без врахування прибуткового податку та 447,80 грн витрат на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у порушення вимог частини другої статті 235 КЗпП України при поновлені позивача на роботі не вирішив питання про виплату йому заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в собі представника ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року в частині відмови в позові про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_4 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, у іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який не було виплачено відповідачем після поновлення останнього на роботі. При цьому апеляційний суд дійшов висновку про те, що незаконне звільнення з роботи позивача порушило трудові права позивача, яке призвело до моральних страждань та переживань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

27 жовтня 2017 року ПАТ «Укртелеком» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом пропущено встановлений частиною першої статті 233 КЗпП України тримісячний строк.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 31 жовтня 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині періоду за який відмовлено в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на його користь середній заробіток в розмірі 61 388,88 грн.

Касаційна скарга мотивна тим, що позивач має право на виплату йому роботодавцем середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, а саме з 18 червня 2015 року (наступний день після звільнення) до 28 лютого 2016 року включно, оскільки позивача не було належним чином повідомлено про поновлення на роботі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2018 року касаційне провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 у вказаній справі.

25 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Укртелеком» у вказаній справі.

ПАТ «Укртелеком» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначило про відсутність вини роботодавця в тому, що позивач не міг приступити до роботи з 02 жовтня 2015 року - часу отримання наказу про поновлення на роботі, що свідчить про відсутність вимушеного прогулу у вказаний період, а також наголосило на пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за захистом порушеного права, й просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційних скарг, відзив на касаційну скаргу та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 01 лютого 2012 року працював у ПАТ «Укртелеком».

17 червня 2015 року наказом від № 621-к позивача звільнено з посади керівника групи відділу випуску та супроводження продуктів на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_4 16 липня 2015 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком» про поновлення на роботі (далі - цивільна справа № 761/200097/15-ц).

28 вересня 2015 року, під час розгляду цивільної справи № 761/200097/15-ц, ПАТ «Укртелеком» видало наказ № 2468-к про поновлення позивача на роботі.

У вказаному наказі зазначено про те, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства з боку роботодавця, а саме невиконання товариством положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Вказаний наказ було направлено поштою на адресу ОСОБА_4, який було отримано 02 жовтня 2015 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

До роботи ОСОБА_4 фактично приступив 28 лютого 2016 року.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 17 червня 2015 року, а наказом від 28 вересня 2015 року відповідач поновив позивача на роботі, однак питання щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішив.

Копію наказу про поновлення на роботі від 28 вересня 2015 року було отримано батьками ОСОБА_4 02 жовтня 2015 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

Крім того, листом представника позивача - ОСОБА_7 від 12 жовтня 2015 року повідомлено ПАТ «Укртелеком» про те, що про існування вказаного наказу ОСОБА_4 повідомили його батьки, однак з поважних причин він не може приступити до виконання трудових обов'язків.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП України з відповідача як роботодавця підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2015 року по 02 жовтня 2015 року, який відповідач не нарахував та не виплатив позивачу при його поновленні на роботі.

Доводи ОСОБА_4 про те, що оскільки позивача було особисто повідомлено про поновлення на роботі лише 28 лютого 2016 року, то середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути стягнутий саме по 28 лютого 2016 року, а не по 02 жовтня 2015 року, як вважали суди, є необґрунтованими, оскільки позивач не з'являвся до суду, де розглядалася його справа про поновлення на роботі, у зв'язку з чим позов був залишений без розгляду, не проживав за місцем свого проживання, куди направлялась копія наказу про поновлення на роботі, так як перебував за кордоном, що не заперечується самим позивачем, тому вини відповідача в тому, що позивач не приступив до роботи в період з 02 жовтня 2015 року по 28 лютого 2016 року немає, так як відповідач відновив його порушене право.

Крім того доводи ПАТ «Укртелеком» в касаційній скарзі про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, який передбачений статтею 233 КЗпП України, є безпідставними з огляду на наступне.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.

У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України.

Установивши, що вимушений прогул позивача мав місце з вини роботодавця, у зв'язку з недотриманням вимог трудового законодавства при звільненні позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що визнав сам відповідач у наказі № 2468-к від 28 вересня 2015 року «Про поновлення ОСОБА_4 на роботі» й тривав з 17 червня 2015 року (день звільнення) до 02 жовтня 2015 року (день отримання представником позивача наказу про поновлення на роботу), суди дійшли обґрунтованого висновку щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати саме за вказаний період, з урахуванням розміру його середньоденної заробітної плати. При цьому судами враховано, що тримісячний строк, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України на дані правовідносини не поширюється, оскільки вимоги щодо стягнення заробітної плати не обмежені будь-яким строком.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Крім того, згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши той факт, що порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням та невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, призвело до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, обґрунтовано визначив, що розумним та обґрунтованим є розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 тис. грн.

За наведених обставин доводи касаційних скарг сторін про недотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом та невірне визначення судом часу вимушеного прогулу, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року, в частині яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

А.С. Олійник

Г.І. Усик