ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/13089/15-ц

провадження № 61-8722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Шклянки М. П., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10 вересня 2008 року між ТзОВ «Унікредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 158 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2028 року.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконувала, внаслідок чого станом на 12 червня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 186 700 доларів США, що еквівалентно 3 925 853,66 грн, яку банк просив стягнути з боржника.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 3 925 853,66 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував умови договору про іпотечний кредит щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для дострокового стягнення з відповідача всієї заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про іпотечний кредит укладений між ТзОВ «Унікредит Банк» та відповідачем, однак з позовом про стягнення заборгованості за цим договором звернулось ПАТ «УкрСоцбанк» і доказів переходу до нового кредитора прав за договором про іпотечний кредит відповідачу надано не було. Крім того, заявник стверджує, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою сплив строку позовної давності в частині нарахування процентів за договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 вересня 2008 року між ТзОВ «Унікредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 158 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2028 року.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за договором про іпотечний кредит 11 липня 2014 року банком направлено на адресу відповідача вимогу щодо дострокового виконання умов кредитного договору, яка не була виконана відповідачем.

Також судами встановлено, що внаслідок невиконання боржником зобов?язань станом на 12 червня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 186 700 доларів США, що еквівалентно 3 925 853,66 грн, з яких: 147 362,64 доларів США, що еквівалентно 3 098 667,18 грн, - заборгованість за кредитом, 30 283,27 доларів США, що еквівалентно 636 781,31 грн, - заборгованості за процентами, 2 043,94 доларів США, що еквівалентно 42 978,85 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 7 011,12 доларів США, що еквівалентно 147 426, 31 грн, - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, що передбачений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що між банком та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит, умови надання якого, графік погашення та штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором визначені сторонами у договорі. Встановивши, що відповідач зобов'язання за договором не виконувала, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідач до винесення рішення у справі судом першої інстанції подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Така умова про дострокове повернення кредитних коштів міститься у п. 4.4 договору про іпотечний кредит.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк), або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв?язку з порушенням боржником виконання зобов?язань за кредитним договору, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 4.4 договору використав право дострокового стягнення з позичальника заборгованості за договором про іпотечний кредит, змінив строк виконання основного зобов?язання, тому повинен був пред?явити позов до відповідача протягом трьох років, починаючи від цієї дати.

Встановивши, що банк звернувся до суду у липні 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Крім того, суди також встановили, що останній платіж за договором про іпотечний кредит ОСОБА_4 здійснила у липні 2013 року, а нарахування пені згідно розрахунку заборгованості здійснено з 11 червня 2014 року по 11 червня 2015 року, тобто банк звернувся з позовом в межах спеціального строку позовної давності. Такі обставини дали судам підстави для висновку, що позовна давність за договором про стягнення кредитної заборгованості не спливла.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи заявника стосовного того, що суди попередніх інстанцій проігнорували заяву про застосування наслідків позовної давності, безпідставні і спростовані змістом оскаржуваних судових рішень, якими не встановлено обставин, що можуть свідчити про сплив позовної давності.

Твердження заявника щодо залишення судами поза увагою пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» помилкові з огляду на наступне.

Пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Твердження заявника про безпідставне звернення ПАТ «УкрСоцбанк» з позовом про стягнення заборгованості за іпотечний кредитом помилкові, оскільки 2 грудня 2013 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів банку та рішення єдиного акціонера ПАТ «Унікредит Банк» затверджений передавальний акт, відповідно до умов якого до ПАТ «УкрСоцбанк» передано все майно, майнові права та обов'язки, а також активи і капітал.

Касаційна скарга також містить доводи стосовно неповідомлення відповідача про заміну кредитора.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Оскільки судами не встановлено і боржником не доведено сплату заборгованості за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, суди обґрунтовано стягнули заборгованість на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягали застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог, безпідставні, і спростовуються як матеріалами справи та к і змістом судових рішень. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суди попередніх інстанцій постановили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик