БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/351/18
Провадження № 2/497/319/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей ОСОБА_4 районної державної адміністрації, - про усунення перешкод у користування власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просила визнати малолітню ОСОБА_3, 2013р.народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: м.Одеса, вул.Декабристів,№15"б", а також просила рішенням суду зобов'язати відповідні органи зняти її з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, позивач, є власником житлового будинку №15-б по вулиці Декабристів в м.Одеса, що підтверджується договором дарування, який був посвідчений 11.04.1998р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.05.1998 року. Її, позивача, син - ОСОБА_5, - перебував зі ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27.10.2016 року був розірваний. Від цього шлюбу 06.10.2013 року народилася дитина - ОСОБА_3, місце проживання якої з моменту народження зареєстроване у домоволодінні позивача. Ще за півроку до розірвання шлюбу з її, позивача, сином, відповідач ОСОБА_2 забрала дочку та переїхала проживати до своїх батьків, де проживає і донині. Тобто, її, позивача, онучка, не проживає в її будинку ще з 2015 року. Понад два роки їй, позивачу, доводиться нести витрати на комунальні послуги з розрахунку осіб, зареєстрованих в домоволодінні. Самостійно зняти з реєстраційного обліку малолітню ОСОБА_3 в неї немає можливості, оскільки зняття з реєстрації малолітніх дітей здійснюється за письмовою згодою її законних представників. Законним представником малолітньої ОСОБА_3 є її мати - відповідач ОСОБА_2, яка вирішити питання щодо зняття дитини з реєстраційного обліку у домоволодінні позивача, як і спілкуватися з нею, позивачем, - відмовляється.

Сторони у судове засідання не зявилися, позивач надала суду заяви про слухання справи за її відсутністю, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2, яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_3, подала відзив на позовну заяву та просила відмовити у задоволенні позову, стверджуючи, що проживає в м.Одеса в орендованій квартирі, її дочка проживає разом з нею і відвідує в м.Одеса дитячий садочок, що підтверджується довідкою, вони не мають постійного місця проживання, а повернутися до села Н.Трояни Болградського району проживати вона, відповідач, не може, оскільки у селі недостатньо можливостей для виховання і розвитку дитини, крім того, житловий будинок, де зареєстрована вона, відповідач ОСОБА_2, їй не належить, тому вона позбавлена можливості здійснити в ньому реєстрацію місця проживання своєї дитини - власником будинку був її, відповідача, батько, який помер, спадщину ще ніхто не оформив, оскільки не пройшло 6 місяців з дня його смерті. Що ж до поживання дитини за адресою поживання позивача - то за цією адресою проживає батько дочки, тобто, дитина є членом родини позивача - рідною онукою, яка, може й могла проживати за адресою реєстрації, але у зв'язку з розірванням шюбу між нею, відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_5 - батьком її, відповідача дитини - малолітньої ОСОБА_5 Ніколь, дитина стала заважати позивачу, проте іншого місця проживання і реєстрації наразі в дитини немає.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що вимоги позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вулиця Декабристів,15"Б", згідно договору дарування домоволодіння від 11.04.1998року, зареєстрованого за №20258 (а.с. 8);

- рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 27.10.2016 року був розірваний шлюб між сином позивача - ОСОБА_5 та і відповідачем ОСОБА_2 ( а.с.9);

- у цьому шлюбі 14.10.2013 року народилася дитина - ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії І-ЖД №368678 від 14.10.2013, що було видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Одеса реєстраційної служби Одеського управління юстиції , а/з 9679, а.с.10);

- згідно довідки про склад сім'ї від 06.02.2018р., у домоволодінні, що належить позивачу ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання позивач ОСОБА_1, її чоловіка - ОСОБА_6, їхній син - ОСОБА_5, 1988р.н. - колишній чоловік відповідача, ОСОБА_3 - онука позивача, та ще один син позивача - ОСОБА_1В.( а.с.11);

- згідно правовстановлюючого документу на будинок, що розташований у сНові ОСОБА_4 району на вул.Ломоносова,33, він належить в рівних частках чотирьом власникам - ОСОБА_7, який, згідно свідоцтва про смерть, помер 06.03.2018року, та його дружині і двом синам; відповідач ОСОБА_2 не має права власності в цьому будинку, наразі, на її твердження, проживає з дочкою - малолітньою ОСОБА_3 в м.Одеса, де має роботу, оскільки в селі роботи немає, та де дитина відвідує дитячий садочок №256, і ці твердження нічим не спростовані.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 406 ЦК України (про припинення сервітуту).

За правилами статті 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За статтею 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей405,406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать чоловік або дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Статтею 116 чинного Житлового Кодексу Української РСР (від 30.06.1983 №5464-X) передбачені умови виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, в разі, якщо «наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення; осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобовязано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною; осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення». Статтею 156 цього ж Кодексу регламентуються права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) «члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї; на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно; члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири); повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту; спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням; в разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача, відповідно до ст.64 цього ж Кодексу, належать: «дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство; якщо особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї».

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має власне житло або згоду будь-якої особи власника житла на постійне проживання відповідача у його житловому приміщенні разом з малолітньою дочкою, також суду не надано відомостей про те, що відповідач чи її малолітня дочка систематично руйнує чи псує будинок позивача або використовує його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття, також не надано відомостей, що відповідач та малолітня ОСОБА_2 добровільно не бажають проживати у будинку позивача і вони з власної волі його покинули.

Суду не надано відомостей, що між позивачем та відповідачем існувала угода (домовленість) про спосіб утримання будинку та розмір витрат з боку відповідача на його утримання, та про порушення відповідачем такої домовленості (угоди); відповідач, навпаки, у письмових поясненнях не відмовляється брати участь в утримуванні житла позивача.

Натомість, малолітня ОСОБА_3 є дочкою наймача спірної нерухомості, і зареєстрована у спірному житловому приміщенні за згодою власника, є малолітньою, тому її права захищаються не лише батьками, а й державою.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться саме у судовому порядку після зясування усіх обставин, які можуть бути суттєвими для постановлення такого рішення.

Враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сімї позивача, а та її малолітня дочка - є дочкою ОСОБА_5, 1988р.н, що зареєстрований у спірному житловому приміщенні і є членом сім'ї позивача, але позивач та її дочка не проживають у спірному житловому приміщенні понад рік місяців з поважних причин, оскільки відповідач не може користуватися цим житлом, здійснювати догляд за ним з поважної причини, але не заперечує проти цього, а позивач не надала суду доказів неповажності причин не проживання відповідача та її малолітньої дочки у своєму будинку, малолітня дочка відповідача не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом і право бути в ньому зареєстрованими.

Конституція України статтею 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Особу, що набула законно право користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку в якості члена сімї наймача, члена ЖБК або члена сімї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не проживає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням, - для проживання, суд може визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у вселених членів сім'ї власника виникає право на користування його майном, тобто, сервітутне право.

Ч.2ст.405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, в разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло в якості членів сімї, право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні з неповажних причин.

В рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України, щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміну "член сім'ї) від 03.06.1999р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що до поняття „член сімї Конституційний Суд України виходить з обєктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи по осібного переліку членів сімї.

Відповідно до абзацу 6 ч.1ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку, є проживання чи перебування в житлі за певною адресою; іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, підставою для зняття особи з реєстрації, крім заяви цієї особи, є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч.2ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989року, підписаною Україною 21.02.1990 року, та яка ратифікована Україною 27.02.1991року і тому набрала чинності для України 27.09.1991року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За вимогами ч.1ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства" (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону, охорона дитинства це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 цього ж Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч.3ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини, а згідно ч.2ст.3, ст.ст.180, 176ч.2 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає; батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом.

Дитина має статус дитини відносно своїх батьків усе своє життя.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач, що, була членом сім'ї позивача, а також неповнолітня дитина, яка є зареєстрованою у вищезазначеному домоволодінні, мали право проживати на правах членів сім`ї ще рік після розірвання шлюбу між відповідачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_5, а дитина - як член сім'ї свого батька - має право проживати разом зі своїм батьком і донині, та, враховуючи, що позивач не надав суду доказів того, що відповідачі не мають права на проживання у спірному домоволодінні, а також, враховуючи те, що суд має визнавати право на захист своїх прав не лише позивача, а й відповідача і її малолітньої дитини, якщо для цього є підстави, суд дійшов висновку, що хоча право позивача на розпорядження її власним будинком частково порушується наявністю зареєстрованих членів її сімї проти її волі, що виникла на даний час, проте її право на володіння, користування і розпорядження її будинком не порушене відповідачем, оскільки наявність або кількість зареєстрованих осіб у будинку не заважає позивачці проживати в ньому або відчужувати його, і, тим більше, володіти. Також, наявність реєстрації у будинку позивача членів її сімї не позбавляє її права зареєструвати за тією ж адресою ще будь-кого, за наявності в неї такого бажання.

Також позивач не надала суду доказів оплати нею будь-яких комунальних платежів за адресою спірного будинку вул.Декабристів,15 "Б" в м.Одеса, а, так само, яким чином розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих осіб у будинку (відсутність лічильників, тощо).

Тому, враховуючи думку відповідача, яка бажає, щоб її дитина проживала за місцем її реєстрації, хоча й відсутня на даний час така можливість з-за небажання власника житла - позивача, та, оскільки її дитина з-за відсутності іншого житла потребує цього, не заперечує проти несення витрат на утримання будинку і сплати комунальних платежів, та на відсутність доказів наявності домовленостей між сторонами про розмір таких витрат з обох боків і порушень таких домовленостей, суд не може визнати правомірною вимогу позивача про визнання дитини відповідача такою, що втратила набуте за згодою ж позивача право на користування спірним житлом, а також бути в ньому зареєстрованою.

Оскільки суд дійшов висновку, що усі позовні вимоги є необґрунтованими, тому вони не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3,8,19,47,55,124 Конституції України, ст.ст.2,71,72 ЖК України, ст.ст.319ч.2,7,405 ЦК України ст.ст.2-14, 76-81, 83, 89, 258-259, 263-265, 268, 273,352,354-356 Ц ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей ОСОБА_4 районної державної адміністрації, - про усунення перешкод у користування власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки) повністю або частково шляхом подання до Апеляційного суду Одеської області Апеляційної скарги у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 23.07.2018 року.

Суддя А.В. Кравцова