Справа № 538/755/18
Провадження № 2/538/392/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2018 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання Дробот О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації за місцем проживання, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником 2/3 частини будинку з допоміжними господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даному будинку також зареєстрований відповідач (колишній чоловік позивачки). Відповідач більше семи років не проживає за вищевказаною адресою. На даний час позивачка має проблеми та незручності при оплаті комунальних платежів та отриманні субсидії, тому була змушена звернуться до суду з даним позовом.

Позивачка в судове засідання не зявилася, але надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги повністю підтримує.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він брав участь у будівництві даного будинку. Також не має можливості перереєструватися на іншу адресу, оскільки власного житла не має. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, ознайомившись із матеріалами справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, приходить до наступного.

Відповідно до договору дарування від 27.03.1990 року, посвідченого Лохвицькою нотаріальною конторою, реєстр № 328, позивачка є власником 2/3 частини будинку з допоміжними господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстрований в Лубенському МБТІ в реєстровій книзі № 5 за № 1732 від 12.10.1995 року.

Згідно домової книги, відповідач зареєсрований у вищевказаному будинку.

Позивачка в позовній заяві вказує, що відповідач не проживає та не користується будинком за адресою АДРЕСА_2 більше семи років, рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 31.03.2010 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Зазначила, що добровільно відповідач не вчинив дії на скасування реєстрації місця проживання, а тому вона просить суд зняти його з реєстрації місця проживання.

Факт реєстрації відповідача у вищевказаному будинку має для позивачки негативні наслідки, наявні незручності при оплаті комунальних платежів та отриманні субсидії, а також порушує її права як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов"язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачка при подачі позову до суду визначила спосіб захисту свого порушеного права, а саме просила скасувати реєстрацію відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. У даному випадку позивачка розпорядилася своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, однак, невірно вибрала спосіб захисту свого права.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, здійснює: узагальнення практики застосування нормативно-правових актів з питань реєстрації місця проживання, виявлення проблемних питань у сфері реєстрації місця проживання та розроблення шляхів їх вирішення; розроблення проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації місця проживання; встановлення у межах своїх повноважень вимог до програмного забезпечення реєстрів територіальних громад та стандарти обміну даними між такими реєстрами.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб: контролює дотримання органами реєстрації законодавства з питань реєстрації місця проживання; надає методологічну та технічну допомогу у забезпеченні взаємодії між реєстрами територіальних громад; вносить пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб та бере участь у розробленні проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації фізичних осіб.

Облік громадян України, які проживають за межами України, ведеться закордонними дипломатичними установами України у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою;

5) виселення особи.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові відносини, пов'язані із знаттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог:

1) про позбавлення права власності;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою;

5) про виселення особи.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного можна зробити переконливий висновок про те, що позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, передбаченого ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 16, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації за місцем проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: В.А. Бондарь