Справа № 504/1657/18
Провадження № 2/504/1646/18
03.08.2018 року смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
при секретарі - Мельниковій В.М.,
за участі представника позивача - адвоката ОСОБА_1, -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в заочному порядку, в залі суду № 4, смт. Доброслав, позовну заяву ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, до ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, про визнання дійсною угоди, визнання права власності, -
У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3,яким просила визнати дійсною угоду купівлі- продажу земельної ділянки від 21 грудня 2016 року, визнати право власності на земельну ділянку.
В судове засідання відповідач не з'явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення, про причини своєї неявки суду не повідомив.
Представник позивача у судовому засіданні вважав можливим розглянути справу за наявними матеріалами у справі, за відсутності відповідача.
Суд вважав можливим розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки він сповіщений за місцем своєї реєстрації належним чином, його неявка в судове засідання не підтверджена об'єктивними, непереборними обставинами.
Крім того, в судовому засіданні представник позивача заявив про розгляд справи у заочному порядку.
Суд, протокольно, своєю ухвалою постановив розглядати справу у заочному порядку за наявними у справі матеріалами.
На обгрунтування своїх вимог позивач зазначив наступні обставини:
25.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.
Сторони зобов'язались укласти не пізніше 21.12.2016 року основний договір купівлі- продажу цієї самої земельної ділянки, провести остаточні розрахунки, передати документацію на цю саму земельну ділянку, і нотаріально посвідчити угоду.
21.12.2016 року між сторонами, у простій письмовій формі укладено основний договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, проведено остаточний розрахунок, складено акт приймання- передачі земельної ділянки, а відповідач передав позивачу копію державного акту на право власності на земельну ділянку, нотаріальну угоду, на підставі якої відповідач володіє спірною земельною ділянкою, витяг з реєстру правочинів.
Відповідач пояснив позивачу під час укладення основного договору, що після новорічних свят у 2017 році нотаріально посвідчить укладену угоду.
Проте, як стверджує позивач, ані після новорічних свят, ані протягом всього 2017 року відповідач не виявив бажання укласти дану угоду в нотаріальному порядку.
Свою позицію відповідач пояснив, що змінились ціни на земельні ділянки, і він вважає необхідним збільшити вартість земельної ділянки.
Відповідач в теперішній час не бажає реєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку, та проводити нотаріальне посвідчення укладеної угоди від 21.12.2016 року.
В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи позову, послався на ті самі фактичні обставини, та з тих самих правових підстав.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшо до наступного висновку:
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки, який посвідчений 22.05.2012 року Запольською О.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у реєстрі за № 660, ОСОБА_5 (продавець) продала, а ОСОБА_3 (покупець) купив земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.
25.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.
Сторони зобов'язались укласти не пізніше 21.12.2016 року основний договір купівлі- продажу цієї самої земельної ділянки, провести остаточні розрахунки, передати документацію на цю саму земельну ділянку, і нотаріально посвідчити угоду.
21.12.2016 року між сторонами, у простій письмовій формі укладено основний договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, проведено остаточний розрахунок, складено акт приймання- передачі земельної ділянки, а відповідач передав позивачу копію державного акту на право власності на земельну ділянку, нотаріальну угоду, на підставі якої відповідач володіє спірною земельною ділянкою, витяг з реєстру правочинів.
Суд приймає до уваги той факт, що позивач письмово, повторно, протягом періоду 2017 року звертався до відповідача із пропозицією виконання умов основного договору, зокрема нотаріального посвідчення договору.
Проте, відповідач письмово відповів, що не має бажання укладати основну угоду у нотаріуса, оскільки він не погоджується із ціною, яка вже виросла, як на думку відповідача, і за станом на 2017 рік він бажає більшу суму за належну йому земельну ділянку.
Крім того, відповідач пояснив, що він не бажає здійснювати реєстрацію договору купівлі- продажу земельної ділянки, який посвідчений 22.05.2012 року Запольською О.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у реєстрі за № 660.
Судом встановлено, що станом на час розгляду цієї справ, відповідно до витягу з реєстру прав власності та реєстру заборона № 125489913 від 29.05.2018 року заборони на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, - відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.
Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено у 2016 році, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.
Суд вважає, що до даних правовідносин має бути застосоване правило ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Разом із тим, суд приймає до уваги, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору суд виходить з того, що відповідач письмово повідомив позивача про те, що укладати договір в нотаріальному порядку не має бажання через те, що вже хоче більшу суму за належну йому земельну ділянку, а також небажання реєструвати договір купівлі- продажу земельної ділянки, який посвідчений 22.05.2012 року Запольською О.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у реєстрі за № 660, на підставі якого відповідач набув своє право власності на спірну земельну ділянку.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини, суд вважає, що дані обставини свідчать про безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а відсутність зареєстрованого права власності відповідача свідчить про втрату позивачем можливості його посвідчити.
Суд вважає, що ці обставини доведені, і є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.
Суд враховує, що відповідач мав можливість заперечувати доводам позивача, справа розглянута у заочному порядку, тому інших фактичних обставин правовідносин між сторонами суд позбавлений можливості встановити.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання угоди дійсною є обгрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, і підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання визнання права власності на набуту спірну земельну ділянку, суд виходить з правил ст. 328, 392 ЦК України.
Так, за правилом ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Суд вважає, що позивач діяв правомірно під час укладення угоди із відповідачем, його право власності виникло на підставі дійсної угоди, проте, відповідач не визнає право позивача на спірну земельну ділянку.
Відповідно до правила ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою.
Таким чином, суд вважає, що право власності ОСОБА_2 підлягає захисту за правилом ст. 392 ЦК України.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 212, 215, 218, 258, 280-284, 293, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 220, 328, 392 ЦК України, суд, -
Визнати дійсною угоду купівлі-продажу від 21 грудня 2016 року, яка укладена між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.
Визнати за ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку, площею 0,0452 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.
Заочне рішення може бути переглянуто за заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заява про перегляд заочного рішення подається у письмовій формі до Комінтернівського районного суду Одеської області.
Суддя В.К. Барвенко