Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 489/5362/16-ц

провадження № 61-27726св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Інгульський відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у складі судді Кирильчука О. І. від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 2003 по 2006 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування сторін у шлюбі народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3-5023/2007, виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі заочного рішення суду від 10 грудня 2007 року.

Оскільки визначені рішенням суду аліменти відповідач сплачував нерегулярно та не в повному обсязі, у результаті чого утворилася заборгованість, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 14 554,59 грн за період з 16 серпня 2009 року по 16 вересня 2016 року.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що доводи позивача про умисну несплату ним аліментів з 2009 року та періодичну сплату з 2015 року спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами, зокрема тим, що із розрахунком заборгованості він ознайомився лише 24 липня 2015 року.

Дізнавшись про судове рішення про стягнення з нього аліментів, почав їх сплачувати з листопада 2015 року.

Крім того, зазначив, що враховуючи ті обставини, що у шлюбі з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5, а також те, що він тривалий час не мав роботи, наміру ухилитись від сплати аліментів не мав та сплачував їх у силу своїх фінансових можливостей.

Наданий позивачем розрахунок пені заперечував, оскільки такий не підтверджено належними доказами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 427 грн 02 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що про наявність заборгованості за аліментами та її розмір відповідач дізнався лише 24 липня 2015 року і саме з цього дня його можна вважати винним у простроченні сплати аліментів, а тому неустойку має бути стягнуто із зазначеної дати по день, визначений у розрахунку заборгованості за аліментами.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року залишене без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районним судом правильно встановлено, що оскільки про наявність судового рішення про стягнення аліментів на дитину, а також про заборгованість за аліментами відповідач дізнався лише з 24 липня 2015 року, то і відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів підлягає нарахуванню саме від цієї дати.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій не враховано рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у позові про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Указаний позов мотивовано тим, що саме з підстав необізнаності про наявність судового рішення про стягнення аліментів, а також виконавчого провадження з приводу їх стягнення, утворилась заборгованість.

Суди дійшли помилкового висновку про те, що оскільки відповідачу не було відомо про відкриття виконавчого провадження, то такі дії він не міг оскаржити до суду у встановленому порядку. Судами не встановлено всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, та не враховано, що ОСОБА_2 умисно ухиляється від сплати аліментів на сина. Апеляційним судом не надано оцінку долученим в процесі розгляду апеляційної скарги розрахунку заборгованості за аліментами від 03 липня 2017 року № 35938 та листу від 03 липня 2017 року № 35939 Інгульського відділу державної виконавчої служби.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Інгульський відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на їхнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вищевказаного рішення 12 липня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-3-5023/2007 (а. с. 14).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3-5023/2007, виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року, розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідачу як боржнику, до 24 липня 2015 року не було відомо про наявність як судового рішення про стягнення аліментів, так і виконавчого провадження, яке відкрито 27 липня 2012 року, що, у свою чергу, вказує на утворення заборгованості зі сплати аліментів за період з липня 2012 року по липень 2015 року з незалежних від нього причин.

Колегія суддів не може повністю погодиться з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Стаття 18 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, визначає обов'язок Держави-учасниці докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно із частиною першою статті 196 СК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та статті 196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов'язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов'язання.

Як зазначено у частині першій статті 196 СК України, неустойка може бути стягнена з особи, яка є винною у простроченні сплати аліментів, на відміну від статті 625 ЦК України, відповідно до якої відповідальність за невиконання грошового зобов'язання настає і без вини, тобто за сам факт несплати певної грошової суми.

Колегія суддів вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про необізнаність відповідача про наявність заборгованості зі сплати аліментів, як підставу для відмови у позові про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за певний період, є формальним і таким, що не відповідає правам та законним інтересам дитини.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, судам необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов'язаних з її матеріальним забезпеченням.

Обов'язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов'язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

При цьому частина третя статті 197 СК України визначає можливість звільнення платника від сплати заборгованості за рішенням суду, якщо вона виникла внаслідок непред'явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Тобто, законодавством покладено обов'язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як на стягувача, так і на боржника, та передбачено відповідні наслідки невиконання такого обов'язку для кожної сторони.

На підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року цим судом видано виконавчий лист 12 липня 2012 року. За вказаним виконавчим листом постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження. Враховуючи положення норми частини третьої статті 194 СК України, державним виконавцем було правомірно нараховано заборгованість по аліментах за три попередні роки, - з липня 2009 року. Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що саме з цього періоду може бути нарахована пеня, передбачена статтею 196 СК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено. Зі змісту указаного рішення вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про те, що необізнаність ОСОБА_2 про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину не позбавляло останнього від його обов'язку забезпечувати належне утримання дитини, заборгованість ОСОБА_2 по аліментам виникла лише з підстав ухилення його від свого батьківського обов'язку щодо утримання дитини.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначене уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки встановлення фактичних обставин щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів має значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Крім вищевикладеного, під час нового розгляду справи, апеляційному суду необхідно врахувати правові висновки ОСОБА_6 Верховного Суду, викладені в постанові від 25 квітня 2018 року у справі 14-37цс18, щодо порядку нарахування пені за прострочення сплати аліментів, а також положення статті 196 СК України у редакції від 08 липня 2017 року з урахуванням змін, внесених згідно із Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року скасувати. Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк