Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 522/31199/13ц

провадження № 61-3872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року у складі суддів: Гончаренко В. М., Комаровської Н. В., Короткова В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - Одеська міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію.

Позов обґрунтовано тим, що нежиле приміщення другого поверху, загальною площею 308,8 кв. м по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 23 серпня 2006 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2005 року за ОСОБА_3 зареєстровано квартира №1, загальною площею 305,2 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане свідоцтво про право власності було видане на підставі розпорядження від 25 січня 2005 року № 190246. Проте згідно з проведеною перевіркою юридичним департаментом Одеської міської ради вказане розпорядження Одеською міською радою не приймалося.

13 квітня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюком О. М., зареєстрованого у реєстрі № 759, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м.

26 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю. Д., зареєстрованого у реєстрі № 1461243, згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру № 1, що знаходиться у АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв. м.

26 липня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - банк) укладено договір про надання споживчого кредиту№ 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 613 000 швейцарських франків.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю. Д. зареєстрованого у реєстрі за № 1901.

Спірне приміщення є власністю територіальної громади м. Києва в особі Одеської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 353 від 22 серпня 2006 року. Позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року в позові Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради пред'явив позов до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої банком подано заяву, у зв'язку з чим його вимоги не підлягають до задоволення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року скасовано та постановлено нове рішення. Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі-продажу, іпотеки, витребування майна, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло (квартира АДРЕСА_1) від 25 січня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, зареєстроване за №12-28598 на ім'я ОСОБА_3

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири №1, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 305,2 кв. м.

Визнано недійсним договір іпотеки від 26 липня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) передав, а АКБ «Укрсиббанк» (проспект Московський, 60, м. Харків, 61050, ) прийняв до іпотеки квартиру №1, що знаходиться у м.Одесі, вул. Преображенська, 21, загальною площею 305,2 кв.м.

Витребовано у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв. м. на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв. м. та передано на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради /65039, вул. Артилерійська, 1, м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, /.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «УкрСиббанк» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір у розмірі по 130,43 грн з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено (а. с. 266). Виправлено описку в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року. У дев'ятому абзаці резолютивної частини ухвали зазначено, що рішення є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на квартиру №1, що знаходиться у АДРЕСА_1 загальною площею 305,2 кв. м за номером запису 63 в книзі: 603-54 (а.с. 266).

Рішення Апеляційного суду Одеської області мотивовано тим, що відмовляючи в позов, суд першої інстанції виходив з того, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент) звернувся до суду з позовом за захистом не своїх прав, а прав Одеської міської ради, які вона йому делегувала, тому щодо заявлених Департаментом вимог необхідно застосувати позовну давність, оскільки Одеська міська рада дізналася про порушення своїх речових прав на спірний об'єкт нерухомості 24 червня 2009 року, з часу постановлення Приморським районним судом м. Одеси заочного рішення у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про визнання угод недійсними (справа № 2-6099/09), тому з урахуванням заяви банку про застосування позовної давності, відмовив Департаменту у позові з цих підстав.

Суд апеляційної інстанції вважав, що такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, зокрема, частини другої статті 264 ЦК України та не звернув увагу на доводи позивача щодо переривання строку позовної давності, у зв'язку з поданням позову до декількох відповідачів, а проміжок часу між постановленням 09 вересня 2013 року останнього процесуального документа та поданням 14 жовтня 2013 року вказаного позову до суду складав 35 днів.

У липні 2016 року представник ПАТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року скасувати, а рішення Приморського районного суду м. Одеси залишити в силі, оскільки судом апеляційної інстанції неправильно застосовано частину другу статті 264 ЦК України і неправильно встановлено перебіг строку позовної давності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у лютому 2009 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про визнання угод недійсними.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2009 року позовні вимоги Одеської міської ради задоволено.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 квітня 2006 року, загальною площею 305,2 кв. м, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_4, та ОСОБА_5(а.с. 16, 17).

Зі змісту рішення випливає, що Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири №1 загальною площею 305,2 кв. м в будинку АДРЕСА_1, які були укладені: 13 квітня 2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та 26 липня 2006 року між ОСОБА_4, і ОСОБА_5, тобто пред'явила частину вимог до кількох відповідачів, право на яке вона мала, тим самим перервавши позовну давність.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року апеляційну скаргу АКІБ «УкрСиббанк» задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Києва від 24 червня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові (а.с. 14, 15).

Апеляційний суд дійшов висновку, що з 05 грудня 2012 року, часу ухвалення Апеляційним судом Одеської області рішення та набранням ним чинності щодо спору, за вирішенням якого звернувся позивач до суду закінчується переривання позовної давності і починається перебіг позовної давності заново.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року залишено без змін (а.с. 13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2013 року у допуску справи за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про визнання угод недійсними до провадження Верховного Суду України відмовлено (а.с. 11, 12).

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 27 червня 2006 року № 56-У «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради по виконанню функцій орендодавця нежитлових приміщень, які є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси», Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є єдиним вповноваженим органом Одеської міської ради з питань виконання функцій орендодавця нежилих будівель (споруд, приміщень), що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси (а.с. 43).

Рішенням Одеської міської ради від 31 січня 2011 року № 273-VI «Про затвердження виконавчих органів, загальної численності апарату Одеської міської ради» змінено найменування Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на Департамент комунальної власності Одеської міської ради (а.с. 48, 49).

Положенням про Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Положення), яке затверджено рішенням Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року № 384-VI визначено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та є виконавчим органом Одеської міської ради (а.с. 45-47).

Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління власністю територіальної громади міста (пункт 1.2 Положення).

У встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в судових органах з питань, що віднесенні до компетенції Департаменту (підпункт 2.2.20, пункту 2.2 розділу 2 Положення).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 серпня 2006 року № 353 Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 серпня 2006 року видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення другого поверху № 601, згідно якого, об'єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, дійсно належить Територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об'єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 308,8 кв. м, відображених у технічному паспорті (а. с. 11).

Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 06 серпня 2013 року № 5503-12/152нежилі приміщення другого поверху № 601, загальною площею 308,8 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровані в комунальному підприємстві за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності, згідно з свідоцтвом про право власності від 23 серпня 2006 року. Квартира № 1 та нежитлові приміщення № 601, які знаходяться по АДРЕСА_1 є одним приміщенням (а.с. 25, 28).

25 січня 2005 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження від 25 січня 2005 року № 190246 видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло, квартиру № 1, загальною площею 305,2 кв. м по АДРЕСА_1 (а.с. 31).

За даними Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» квартира АДРЕСА_1 не приватизована та розпорядження органу приватизації УЖКГ № 190246 від 25 січня 2005 року на квартиру АДРЕСА_1 не видавалася.

Розпорядження органу приватизації УЖКГ від 25 січня 2005 року № 190246 було прийнято щодо приватизації квартири АДРЕСА_9 на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_9 в рівних частках (а.с. 94, 95).

Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ увесь житловий і нежитловий фонд переходить до комунальної власності.

Положенням пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади (а. с. 44).

Відповідно до частини 8 статті 60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Одеською міською радою на пленарних засідання рішення щодо відчуження спірного приміщення не приймалося.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 25 січня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, оскільки були відсутні правові підстави до його видачі.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки спірна квартира вибула поза волею її власника Територіальної громади м. Одеси, а тому вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині вимог.

На підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2006 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, яка складається в цілому із п'яти житлових кімнат, житловою площею 160, 5 кв. м, загальною площею - 305,2 кв.м (а.с. 33, 34 ).

26 липня 2006 року ОСОБА_4 продав придбану ним квартиру ОСОБА_5 (а.с. 37, 38).

У цей же день, ОСОБА_5 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» (далі - банк) договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 613 000 швейцарських франків.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, предметом іпотеки якого було нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 (а. с.22).

Згідно зістаттею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Проте судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради і зареєстрована в Реєстрі прав власності нерухоме майно 23 серпня 2006 року за реєстраційним номером 15837614 і вибула з володіння її власника поза його волею, а тому свідоцтво про право власності видане 25 січня 2005 року Управлінням житлово-комунально господарства Одеської міської ради та договір купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнано судом недійсними.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже, визнані недійсними свідоцтво про право власності на квартиру та договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не породжують юридичних наслідків, а тому суд обгрунтовано визнав недійсним договір іпотеки від 26 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та АКБ «УкрСиббанк» предметом якого є квартира АДРЕСА_1, оскільки зазначена не належала іпотекодавцю, а тому не могла бути предметом іпотеки.

Апеляційний суд дійшов висновку про переривання позовної давності у зв'язку з поданням позову до декількох відповідачів зазначивши, що проміжок часу між постановленням 09 вересня 2013 року останнього процесуального документа та поданням 14 жовтня 2013 року вказаного позову до суду складав 35 днів.

Згідно із частиною першою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Ухвалене у справі рішення має бути мотивованим, ясним, не повинно містити посилання на обставини, висновки, які не мають правового значення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Пред'явленння позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Виклавши у рішенні підстави та випадки зупинення позовної давності, апеляційний суд не взяв до уваги, що сторони не вказували про зупинення позовної давності, питання щодо зупинення позовної давності не виникало.

Апеляційний суд, виклавши мотиви щодо переривання позовної давності, не взяв до уваги положення статті 264 ЦК України і належним чином не протлумачив цю статтю.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред'явлення особою позову до одного із боржників.

Із змісту рішення апеляційного суду неможливо дійти однозначного висновку, з якого саме моменту, на думку суду апеляційної інстанції, позовна давність перервалася і з якого моменту її перебіг починається заново, чи є таким моментом постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2013 року про відмову у допуску справи за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про визнання угод недійсними до провадження Верховного Суду України, і чи має значення для вирішення питання про переривання позовної давності проміжок часу у 35 днів між постановленням 09 вересня 2013 року останнього процесуального документа та поданням позову 14 жовтня 2013 року.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред'явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Апеляційний суд у судовому рішенні не виклав чіткі мотиви щодо переривання позовної давності, адже Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справа «Мала проти України» від 03 липня 2014 року; справа«Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року; справа «Донадзе проти Грузії» від 07 березня 2006 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року).

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді тривалий час, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених мотивів, вважає необхідним скасувати рішення апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Оскільки встановлення обставин справи, перевірка їх доказами та оцінка доказів не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а апеляційний суд належним чином не з'ясував та не вмотивував пропуск позовної давності, її переривання, а відповідна обставина потребує встановлення з урахуванням доводів касаційної скарги, тому ухвалене судове рішення не можна визнати законним й обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г.І. Усик