Справа № 415/1204/16-ц
Провадження № 22ц/782/490/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Апеляційний суд Луганської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи - заявник державний виконавець Лисичанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Луганської області А.С. Безволенко, боржник - ОСОБА_2, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 28 березня 2016 року, постановленуЛисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області Безволенко А.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Безволенко А.С. звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання нею своїх зобов'язань.

В обґрунтування подання державний виконавець посилався на те, що у відділі державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції на виконанні знаходиться наказ Господарського суду Луганської області №913/481/15 від 11.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») боргу на загальну суму 30196,22 грн. З посиланням на вимоги ст. 124 Конституції України, Закони України «Про виконавче провадження», «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», та наявність у боржника ОСОБА_2 заборгованості перед Банком і те, що вона на неодноразові виклики державного виконавця жодного разу не з'явилася та не виконала покладених на неї рішенням суду зобов'язань, а вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відповідно до законодавства можливе лише на підставі рішення суду, державний виконавець просив вирішити питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 28 березня 2016 року подання державного виконавця задоволено.

На зазначену ухвалу ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права та такою, що не відповідає нормам законодавства України.

Доводами апеляційної скарги є відсутність доказів того, що боржник отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником, що боржниця обізнана щодо наявності такої постанови, а тому факт ухилення від виконання зобов'язання не доведений. Судом не з'ясовано та не взято до уваги, що скаржник не має заборгованості перед Банком, оскільки ОСОБА_2 та банком підписано угоду про внесення змін до умов та правил надання банківських послуг і борг зменшений та сплачений у повному обсязі.

З цих підстав ухвалу суду першої інстанції скаржник просить скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця Лисичанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що остання має невиконані зобов'язання та із посиланням на вимоги п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну», ст. 377-1 ЦПК України зазначив, що на примусовому виконанні у Лисичанському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу на загальну суму 30196,22 грн. на підставі наказу про примусове виконання рішення №913/481/15 від 11.09.2015 року, яке боржник не виконує.

Проте, такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5);

- якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Частиною п'ятою статті 25 Закону України №606-ХІV «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувану.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону №606-ХІV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Державним виконавцем надано суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №49932109 від 25.01.2016 року (а.с. 15), супровідний лист про направлення вказаної постанови боржнику ОСОБА_2 25.01.2016 р. (а.с. 17), проте відсутні відомості про отримання останньою вказаної постанови.

Інших відомостей про обізнаність боржника ОСОБА_2 про наявність виконавчого провадження щодо неї матеріали справи не містять.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що державним виконавцем при зверненні до суду із поданням не надано доказів того, що боржник у визначеному законом порядку повідомлений про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом та йому було надано строк для добровільного виконання, як то передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України (в редакції на час розгляду подання) питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Із системного аналізу ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності боржника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Оскільки відповідно до частини 2 статті 377-1 Цивільного Кодексу України (в редакції на час розгляду подання) зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Документи, які надані державним виконавцем, не підтверджують саме факту ухилення боржника від виконання зобов'язань.

Як вбачається із подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, взагалі не йдеться про ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов'язань, а лише про наявність таких невиконаних зобов'язань.

Колегія суддів вважає, що надані документи підтверджують, що державним виконавцем вживалися заходи до примусового виконання судового наказу №913/481/15 від 11.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу на загальну суму 30196,22 грн. (а.с. 16), однак надані документи не підтверджують умисного ухилення боржника від виконання рішення суду.

Акт державного виконавця від 18.03.2016 року, в якому зазначено, що за місцем проживання двері ніхто не відчинив, зі слів сусідів мала намір виїхати до родичів до Росії, де може знаходитися не відомо (а.с. 12), не заслуговує на увагу, оскільки в ньому взагалі не вказано адресу, за якою було здійснено перевірку боржника. Зазначений акт також не підтверджує факту свідомого ухилення вказаного боржника від виконання судового наказу та не свідчить про вжиття державним виконавцем всіх заходів примусового виконання, передбачених Законом України "Про виконавче провадження".

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що довід апеляційної скарги про недоведення заявником факту ухилення боржника від виконання взятих на себе зобов'язань заслуговує на увагу, тому висновок суду про задоволення подання державного виконавця не відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, оскільки доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього, державним виконавцем не надано.

За таких підстав, колегія суддів судової палати, вважає доводи апеляційної скарги про постановлення оскаржуваної ухвали з порушенням норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, у зв'язку з чим, постановлена ухвала підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні подання державного виконавця Лисичанського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про тимчасове обмеження виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2

Натомість довід апеляційної скарги про добровільне врегулювання спору між ОСОБА_2 як боржником та Банком та відсутність заборгованості не заслуговує на увагу, оскільки стосується виключно правовідносин ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», а не обґрунтованості подання державного виконавця під час виконання покладених на нього законом обов'язків по виконанню судових рішень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, який було сплачено при подані апеляційної скарги скаржником у розмірі 352, 40 грн. підлягає стягненню з Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Луганській області на користь скаржника.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 28 березня 2016 скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області Безволенко А.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з Лисичанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Луганської області на користь ОСОБА_2 повернення судових витрат 352,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови - 10 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: