Справа № 219/3328/18
Провадження № 2/219/1476/2018
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

06 квітня 2018 року ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, місцезнаходження якої: 84500, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Миру, буд. 51, про визнання договору дарування квартири від 26 квітня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Яною Сергіївною за реєстраційним № 592, недійсним та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що з 1997 року їй на праві приватної власності належала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.05.1997 року. До 2004 року вона проживала у квартирі з колишнім чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 , 2002 року народження. Вона та її колишній чоловік є військовозобов`язаними. У 2004 році вона разом з родиною переїхала на службу та постійне місце проживання до м. Києва, а потім до м. Кривий Ріг. У квітня 2015 року їх шлюб було розірвано. З листопада 2007 року позивач переїхала до Одеської області, де стала постійно проживати з сином. З 2004 року по 2013 рік у квартирі ніхто не проживав. Мати позивача ОСОБА_5 , 1948 року народження, постійно проживала у с. Парасковіївка Бахмутського району Донецької області та у 2013 році переїхала до квартири позивача у м. Бахмут, де проживала до серпня 2016 року. У березні 2016 року позивач вирішила продати належну їй квартиру та купити на отримані від її продажу кошти для неї з сином нове житло в Одеській області, до якого планувала забрати і мати ОСОБА_5 . Позивач вирішила укласти фіктивний договір дарування квартири на користь своєї матері ОСОБА_5 , яка повинна була знайти покупців та уклати угоду про продаж цієї квартири вже як власник квартири. Після цього ОСОБА_5 та позивач домовилися з сусідкою ОСОБА_6 , на користь якої позивач видала нотаріальну довіреність на розпорядження квартирою, після отримання якої ОСОБА_6 уклала від імені позивача фіктивний договір дарування квартири на користь ОСОБА_5 від 26 квітня 2016 року за реєстровим № 592. Після продажу квартири позивач продовжувала самостійно сплачувати комунальні послуги. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_5 померла. Після смерті ОСОБА_5 квартира була включена до спадкового майна. Спадкоємцями ОСОБА_5 є позивач та її брат ОСОБА_2 . Зазначає, що вона разом з сином проживає у нежитловому приміщенні, яке через санітарний та технічний стан не придатне для проживання у ньому. Після смерті матері позивач намагалася вирішити ситуацію мирним шляхом, адже відповідач до цієї квартири ніколи не мав жодного відношення, однак, відповідач почав погрожувати позивачу з метою отримання права власності на 1/2 частку квартири. У зв`язку із вищезазначеним, для захисту своїх законних прав та інтересів, позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою.

Оскільки вказану позовну заяву подано з порушенням вимог статті 175 ЦПК України, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

27 квітня 2018 року та 03 травня 2018 року на адресу суду від позивача надійшли уточнення до позовної заяви, які відповідають вимогам статті 175 ЦПК України, з огляду на що ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 21 червня 2018 року; залучено приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яну Сергіївну до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Одночасно вказаною ухвалою зобов`язано Першу бахмутську державну нотаріальну контору протягом десяти робочих днів з дня отримання даної ухвали повідомити суд, чи звертався хтось до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надати відповідну інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право спадщини за законом).

Ухвалою суду від 21 червня 2018 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 03 серпня 2018 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні на вимогах позовної заяви наполягала та просила її задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що з 2004 року у квартирі позивача ніхто не проживав, доки вони з братом ОСОБА_2 проходили службу в інших містах. В 2013 році після смерті їх бабки мати ОСОБА_5 продала будинок бабки та переїхала проживати у квартиру АДРЕСА_4 .В 2016 році вона вирішила продати квартиру, а свою матір забрати до себе до Одеської області. Оскільки вона не могла видати довіреність на дарування квартири матері, вона видала довіреність на сусідку ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 26 квітня 2016 року подарувала від імені позивача квартиру матері позивача ОСОБА_5 . У серпні 2016 року мати сказала їй, що погано себе почуває, а ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла в Одеській області. Після смерті матері вона подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Її рідний брат ОСОБА_2 також став претендувати на спадщину після смерті матері, про що також подав заяву нотаріусу.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, аргументуючи це тим, що після смерті їх з позивачем матері ОСОБА_5 він спитав у позивача про спадщину, однак, позивач відмовила йому у наданні свідоцтва про смерть матері ОСОБА_5 . Також відповідач зазначив, що позивач не вказала у заяві про прийняття спадщини депозит у розмірі 12000 доларів США.

Повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань) третя особа приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Я.С., не з`явилася до суду, зазначивши в письмових поясненнях про розгляд справи за її відсутністю у зв`язку з великим навантаженням на роботі. Також в письмових поясненнях від 02 липня 2018 року за № 20166 та 12 липня 2018 року за № 21482 зазначено, що 26 квітня 2016 року нею було посвідчено договір дарування квартири за АДРЕСА_5 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Від імені ОСОБА_8 діяла та підписала договір дарування квартири ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О. 12 квітня 2016 року за реєстровим № 454. Всі норми, передбачені ст. 203 ЦК України, нотаріусом були додержані. При посвідченні договору дарування квартири нотаріусом було встановлено, що ОСОБА_9 на час придбання квартири у шлюбі не перебувала, тобто вказана квартира на момент її відчуження була її особистою приватною власністю, а також у квартирі на момент її дарування була зареєстрована тільки одна особа ОСОБА_5 . Крім того, в матеріалах архівної справи є заява ОСОБА_6 , в якій вона сповістила нотаріуса, що у даній квартирі на момент укладання правочину малолітні чи неповнолітні діти, недієздатні або обмежено дієздатні особи, не проживають, не зареєстровані та не мають право користування нею. У зв`язку з навантаженням в роботі просить розглянути справу за її відсутності (а.с. 76, 78).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_6 , а її сусідка ОСОБА_10 проживала у квартирі АДРЕСА_7 років тому ОСОБА_1 придбала квартиру, в якій вона проживала з чоловіком та маленькою дитиною. В 2013 році у вказану квартиру переїхала мати позивача, яка раніше проживала в селі та хворіла. Зазначила, що договір дарування квартири укладався для того, щоб мати позивача могла там проживати. До неї приходили якісь люди. До 2013 року мати позивача дуже рідко була у квартирі. Також зауважила, що мати сторін перед смертю хотіла продати квартиру, щоб придбати позивачу квартиру в Одеській області, оскільки там у неї дуже погані умови проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С. 23 травня 1997 року за реєстровим № 2131, ОСОБА_11 придбала квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 9).

Батьками ОСОБА_11 є ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_3 від 13 вересня 1976 року (а.с. 10).

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_4 , виданого Артемівським МВ ГУМВС України в Донецькій області 09 вересня 2008 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в с. Парасковіївка Артемівського району Донецької області та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у паспорті містяться відмітки про те, що 02 вересня 2000 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року шлюб з ОСОБА_3 розірвано (а.с. 8).

Відповідно до довідки ПП «Будинок плюс» № 868 від 31 березня 2017 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , була зареєстрована позивач ОСОБА_1 з 10 червня 1997 року, а з 12 листопада 2002 року разом з нею був зареєстрований її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 були зняті з реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13) та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_8 у військовій частині НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ). З 03 грудня 2007 року з нею постійно проживає син ОСОБА_4 , 2002 року народження, що підтверджується довідкою № 724/л від 14 грудня 2017 року (а.с. 14).

В подальшому, 16 листопада 2016 року, позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія паспорта позивача (а.с. 8) та копія довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_4 (а.с. 15).

В той же час, згідно довідки військової академії (м. Одеса) від 24 грудня 2017 року за № 36/6/295 про перевірку житлових умов, комісія перевірила житлові умови військовослужбовця ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_8 , з сином ОСОБА_4 з 11 квітня 2016 року. Комісією встановлено, що будинок належить військовій частині НОМЕР_6 (пристосоване приміщення в клубі частини). Приміщення по санітарним та технічним нормам не придатне для проживання (а.с. 20).

26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. за реєстровим № 592 було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О. 12 квітня 2016 року за реєстровим № 454, та ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_14 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар вказану квартиру. За цим договором дарувальник передає у власність обдаровуваній безоплатно квартиру загальною площею 41,2 м?, в тому числі житловою 26,7 м?, яка складається з однієї житлової кімнати, та розташована в АДРЕСА_3 . Ця квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Барановим М.С. 23 травня 1997 року за реєстровим № 2131 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Артемівська 09 червня 1997 року за № 27-5518. Цей дар оцінено сторонами в сумі 70040 гривень. При посвідченні нотаріусом вказаного договору представник дарувальника стверджувала, що на момент укладання цього Договору згадана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові справи, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Відчужувана квартира є особистою власністю ОСОБА_15 . Треті особи не мають прав на квартиру (п. 6 Договору). Представник дарувальника свідчить, що на момент укладання цього правочину малолітні чи неповнолітні діти у відчужуваній квартирі не проживають та не зареєстровані. Сторонам роз`яснено зміст ст. 203 Цивільного кодексу України (п. 11 Договору) (а.с. 11).

Вказані обставини належним чином були перевірені нотаріусом ОСОБА_16 , про що свідчать також її письмові пояснення від 02 липня 2018 року за № 20166 та від 12 липня 2018 року за № 21482, згідно яких 26 квітня 2016 року нею було посвідчено договір дарування квартири за АДРЕСА_5 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Від імені ОСОБА_8 діяла та підписала договір дарування квартири ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О. 12 квітня 2016 року за реєстровим № 454. На час посвідчення договору дарування квартири довіреність не скасовано власником, що підтверджується скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 26 квітня 2016 року за № 31145228. Спеціальний нотаріальний бланк довіреності перевірено на дійсність, у справі існує Інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів. Здійснені всі необхідні перевірки на наявність (або відсутність) обтяжень рухомого майна (у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна), заборон та арештів нерухомого майна (у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Всі норми, передбачені ст. 203 ЦК України, нотаріусом були додержані. При посвідченні договору дарування квартири нотаріусом було встановлено, що ОСОБА_9 на час придбання квартири у шлюбі не перебувала, тобто вказана квартира на момент її відчуження була її особистою приватною власністю. Крім того, в матеріалах архівної справи договору дарування квартири є довідка про склад сім`ї за № 1140 стосовно вищевказаної квартири, яка видана ПП «Наш дім плюс» від 25 квітня 2016 року, в якій вказано, що в цій квартирі на момент її дарування зареєстрована тільки одна особа ОСОБА_5 , а також заява ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Бахмутського (Артемівського) міського нотаріального округу, якою вона сповістила нотаріуса, що у даній квартирі на момент укладання правочину малолітні чи неповнолітні діти, недієздатні або обмежено дієздатні особи, не проживають, не зареєстровані та не мають право користування нею. Крім того, нотаріусом було роз`яснено представнику власника зміст ст. 203 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про основи соцзахисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (а.с. 76, 78).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_7 , виданого 06 грудня 2016 року Комінтернівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 18)

Завідувачем Першої бахмутської державної нотаріальної контори Шелларом В.Л. листом, який надійшов на адресу суду 06.06.2018 року за № 16988, повідомлено суду, що згідно даних з Реєстру спадкових справ спадкова справа на майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відкривалася, тобто ніхто не звертався до Першої бахмутської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Одночасно повідомив, що згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру спадкова справа на майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрита приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Кравченком Є.М. 16 грудня 2016 року за номером у нотаріуса 40/2016, на підтвердження чого надав інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 52152210 від 05 червня 2018 року (а.с. 60, 61).

Дійсно, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 було відкрито спадкову справу, про що свідчить копія титульного аркушу спадкової справи № 40/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , відкритої приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченком Є.М., індекс справи 02-14 (а.с. 80).

29 листопада 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог по справі № 219/3016/17 (провадження № 2/219/2336/2017) за позовною заявою ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: приватні нотаріуси Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Я.С., ОСОБА_17 , Відділ опіки та піклування Артемівської райдержадміністрації, Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_13 , та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С., та заборону приватному нотаріусу Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченко Євгену Михайловичу чинити дії, а саме: видавати свідоцтво на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5 , після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 81-84).

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2018 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року залишено без змін (а.с. 65-67).

Статтею 27 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

У пункті 14 оспорюваного договору дарування квартири від 26 квітня 2016 року нотаріусом сторонам договору було роз`яснено зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат» (а.с. 11).

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно ч. 4 до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно, в інтересах дитини та не зловживати своїми правами законних представників дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 не мав і не має майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , вказана квартира була особистою приватною власністю його матері ОСОБА_1 . За обопільним рішенням та згодою обох його батьків саме з метою усунення таким чином перешкод для відчуження належної позивачу квартири у вигляді необхідності звернення до органів опіки та піклування для отримання попереднього дозволу на вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, неповнолітній ОСОБА_4 11 квітня 2016 року був знятий з реєстрації за вказаною адресою та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 . Тобто батьки, як законні представники неповнолітньої дитини, свідомо скористувалися й здійснили своє право на визначення місця проживання та реєстрації свого неповнолітнього сина. Таким чином, з огляду на ті обставини, що неповнолітній ОСОБА_4 на момент укладання та нотаріального посвідчення 26 квітня 2016 року спірного договору дарування квартири АДРЕСА_5 не мав права власності та права користування нею, суд не вбачає порушення його майнових прав унаслідок укладення цього договору, оскільки такий правочин не суперечить правам та інтересам дитини і не потребує обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування для його вчинення (а.с. 81-84).

У позовній заяві позивач посилається на фіктивність договору дарування квартири, яка, на її думку, є підставою для визнання договору недійсним, та в якості доказів наводить наступні обставини: що внутрішня воля позивача та ОСОБА_5 при укладенні договору дарування не була спрямована на реальне настання передбачених цим правочином наслідків (передачу права власності на квартиру), а була спрямована на забезпечення якомога швидшого продажу квартири; що при укладенні договору дарування позивач та ОСОБА_5 діяли умисно, чітко та ясно уявляли мету укладення фіктивного договору (яка є іншою, ніж передбачена правочином дарування); те, що укладенням фіктивного договору дарування позивач та ОСОБА_5 намагалися приховати свої дійсні наміри, а саме: продаж квартири третій особі; на час укладення договору дарування матері позивача ОСОБА_5 було 68 років, спадкоємцями ОСОБА_5 є позивач та її брат ОСОБА_2 . Вважає, що якби договір дарування не був фіктивним, а був спрямований на реальну передачу квартири у власність ОСОБА_5 , то все одно квартира була б розподілена у рівних частках між позивачем та відповідачем; підтвердженням відсутності у позивача наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором дарування, вважає також той факт, що після укладення договору дарування позивач продовжувала самостійно сплачувати комунальні платежі та нести всі витрати з утримання квартири; зазначає, що у неї не було жодних логічних підстав для дарування квартири своїй матері, оскільки вона не має власного житла, проживає разом з сином у непридатному для проживання нежитловому приміщенні, яке їй було видане у військовій частині.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Слід зазначити, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише з метою приховування власних намірів, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З урахуванням викладеного, вищенаведені доводи позивача, серед іншого, спростовуються самою позовною заявою, згідно якої позивач розуміла, що якби вона розпочала з ОСОБА_5 розмову про розірвання договору дарування, то моральний стан ОСОБА_5 було б остаточно підірвано та сподіватися на його покращення вже не прийшлося би (а.с. 5). Крім того, на виконання правочину ОСОБА_5 позивачем передано майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 , в якій вона проживала тривалий час, що також підтверджується свідченнями свідка ОСОБА_6 . З пояснень позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні встановлено, що будинок її бабки у с. Парасковіївка Бахмутського району Донецької області мати ОСОБА_5 продала, після чого переїхала проживати у спірну квартиру позивача.

Тобто, суд приходить до висновку, що померла ОСОБА_5 не бажала розірвання договору дарування квартири від 26 квітня 2016 року та у неї не було іншого житла.

Таким чином, доводи позивача про фіктивність договору дарування не доведені позивачем та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

При посвідченні 26 квітня 2016 року вказаного договору дарування приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Я.С., перевіривши відомості та документи щодо осіб, які мали право власності на квартиру АДРЕСА_5 , а також були зареєстровані у зазначений квартирі та мали право користування нею, діяла правомірно, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та дотримувалася всіх вимог діючого законодавства України.

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності необґрунтованими та приходить до висновку про відмову в задоволенні пред`явленого позову, оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування квартири та визнання права власності за позивачем.

Керуючись статтями 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 16, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Бойко Яна Сергіївна, місцезнаходження якої: 84500, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Миру, буд. 51, про визнання договору дарування квартири від 26 квітня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Яною Сергіївною за реєстраційним № 592, недійсним та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду виготовлено 13 серпня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

03.08.2018

Суддя О.С.Конопленко