Справа № 136/294/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

секретаря судового засідання Белінської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Липовець в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором про спільне проживання від 13.02.2009 року (далі - Договір) в сумі 17 000 доларів США, що станом на 23.02.2018 року за курсом НБУ еквівалентно 460 224,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що з 13.09.2011 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який було розірвано за рішенням суду 01.06.2017 року. В лютому 2009 року він з відповідачем уклали Договір про спільне проживання в якому зазначили, що вони проживають у фактичному шлюбі, при цьому планують у майбутньому одружитися. Сторони також домовилися придбати домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Для придбання вказаного об'єкта позивач передав ОСОБА_1 кошти в сумі 17 000 доларів США, які вона витратила на придбання нерухомості, що підтверджується Договором-купівлі продажу земельної ділянки від 17.02.2009 року та Технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок від 17.11.2009 року. Оскільки шлюб між сторонами розірвано, позивач просить суд у відповідності до абзацу 10 Договору, який визначає суму відшкодування у разі непорозумінь між сторонами, стягнути з відповідача на його користь відшкодування в сумі 17 000 доларів США.

Відповідач подала до суду відзив в якому вказала на необґрунтованість заявлених вимог, оскільки перед позивачем жодних фінансових зобов'язань в неї не має, при цьому будь-яких коштів позивач в борг їй не надавав. Домоволодіння було придбано у шлюбі з іншим чоловіком, а тому позивач до вказаного майна не має будь-якого відношення.

До суду позивач подав відповідь на відзив в якій зазначив, що ОСОБА_1 не проживає з чоловіком від попереднього шлюбу з 1998 року, про що вказано в рішенні Липовецького районного суду Вінницької області від 04.04.2011 року. Таким чином, вказаний будинок не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на момент його придбання подружжя проживало окремо, спільне господарство не вело. Відповідач заперечує факт отримання від позивача коштів в сумі 17 000 доларів США, при цьому вказує на те, що домоволодіння було придбано за кошти сім`ї, що не відповідає дійсності. Джерел доходу, які дозволяли б ОСОБА_1 придбати спірний будинок самостійно, без допомоги позивача, не було.

Заперечень відповідач не подала.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, суд встановив, що з 2008 року по 13.09.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Для придбання домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4 добровільно передав ОСОБА_1 (як цивільній дружині) кошти в сумі 17 000 доларів США, що підтверджується розпискою (баз дати).

Факт отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 17 000 доларів США також підтверджується Договором про спільне проживання від 13.02.2009 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в якому сторони зазначили, що вони проживають у фактичному шлюбі, при цьому планують у майбутньому одружитися. У договорі також вказано, що ОСОБА_1 хоче щоб ОСОБА_4 разом з нею володів домоволодінням із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він вкладає для придбання цієї нерухомості грошові кошти в сумі 17 000 доларів США.

Судом встановлено, що на підставі рішення третейського суду від 30.01.2009 року (а.с. 33), який був створений для вирішення конкретного спору (ad hoc), за ОСОБА_1 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, на яке вона отримала реєстраційне посвідчення 31.06.2009 року.

17.02.2009 року ОСОБА_1 як покупець уклала з ОСОБА_3 (продавцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

13.09.2011 року ОСОБА_4 зареєстрував з ОСОБА_1 шлюб, який було розірвано за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 01.06.2017 року у справі №136/663/17.

У абзаці 10 Договору сторони визначили, що якщо ОСОБА_1 не погоджуватиметься або вимагатиме чогось, щоб піти позивачу на зустріч, вона має сплатити в день суперечки п'ятикратну ціну за земельну ділянку з будинком.

Оскільки шлюб між сторонами розірвано, позивач вважає, що строк вимоги за абзацом 10 Договору настав, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь частину відшкодування в сумі 17 000 доларів США.

Встановивши вказані обставини, суд встановив відповідні їм правовідносини.

Частиною другою статті 9 СК України визначено, що особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону, ч.1 ст.10 СК України).

Зі змісту Договору про спільне проживання, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 слідує, що він увібрав у себе ознаки як шлюбного договору, так і договору про поділ майна подружжя, у зв'язку з чим до спірних правовідносин слід застосовувати аналогію закону.

Відповідно до частини першої статті 94 СК України, шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України).

Враховуючи те, що Договір про спільне проживання не був нотаріального посвідчений, суд, з урахуванням вимог ч.1 статті 220 ЦК України, вважає вказаний правочин нікчемним, який при цьому не створює юридичних наслідків для його сторін.

Суд вважає необґрунтованою суму заявленого відшкодування з огляду на те, що сума такого відшкодування згідно абзацу 10 Договору визначається виходячи з вартості домоволодіння із земельною ділянкою на день суперечки, якою позивач вважає день розірвання шлюбу, при цьому доказів їх вартості на відповідну подію позивач суду не надав.

Оскільки заявлені вимоги ґрунтуються на нікчемному правочині, враховуючи при цьому необґрунтованість суми відшкодування, яка заявлена позивачем, суд дійшов висновку про невмотивованість позову, у зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76, 259, 263, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя С.І. Стадник