Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.07.2018 Справа №607/10099/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Костиник О.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 у серпні 2017 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, укладеним між ними 19 березня 2011 року, згідно якого відповідач позичив у нього 25 000,00 грн., які зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що надав письмову розписку. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути позичені кошти, однак, ОСОБА_4 за укладеним договором позики взятого на себе зобов'язання не виконав. Просить стягнути з відповідача в його користь суму неповернутого боргу в розмірі 25 000 грн., 348,39 грн. - інфляційних нарахувань, 49,32 грн. - 3% річних, що разом становить 25 397 грн. 71 коп.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити. Також зазначила, що позивачем 19.12.2017 року на адресу суду подано власноручно написану ним заяву відповідно до якої останній позов підтримав, просить їх задовольнити, взявши до уваги розписку написану відповідачем, як доказ взятої ним позики у вигляді грошових коштів та боргового зобов»язання. У судове засідання позивач прибути не моє змоги так, як перебуває за межами території України на роботі.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовних вимог не визнав, зазначивши суду, що ним дійсно із позивачем 19 березня 2011 року було укладено договір позики, про що свідчить написана ним письмова розписка, відповідно до якої він взяв у ОСОБА_3 кошти у сумі 25 000 грн., які зобов»язувався повернути на його першу вимогу. Однак, зазначені кошти він повернув позивачу частинами близько двох років тому, а також у вигляді купівлі побутової техніки, проте про такі повернення у розписці не зазначив. У позові просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовних вимог не визнала, проти їх задоволення заперечила, попередньо подала суду письмові заперечення (відзив) у яких вказала, що ОСОБА_4 дійсно позичав грошові кошти у позивача, але позику ним було повернуто близько двох років тому. Письмового підтвердження повернення позики у відповідача не має, оскільки він розраховував на порядність позивача та розписок від нього про повернення грошей не брав. Також, за домовленістю сторін, ОСОБА_4 було повернуто позивачу проценти за користування коштами, хоча про відсотки, у розписці про отримання позики, нічого не вказано.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.:

Як вбачається із письмової розписки, оглянутої та наданої стороною позивача у судовому засіданні, ОСОБА_4, житель АДРЕСА_1, отримав від ОСОБА_3 25 000 грн., які зобов'язується повернути на першу вимогу позикодавця.

14 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся із письмовою вимогою до відповідача щодо повернення взятих у позику грошових коштів протягом 30 календарних днів, яку відповідачем було одержано 19.06.2017 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, із описом цінного листа.

Відповідач ОСОБА_4 суму позики у розмірі 25 000 грн. на письмову вимогу позивача не повернув.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_4 суду зазначив, що ним було повернуто позивачу борг згідно написаної ним розписки від 19.03.2011 року у розмірі 25 000 грн. частинами, а також у вигляді купівлі побутової техніки, проте такі повернення письмово він не відобразив, доказів щодо цього не має, боргової розписки не має.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов»язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов»язку.

Знаходження розписки у позикодавця свідчить про те, що боргове зобов»язання не припинено.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_4 суду зазначив, що ним було повернуто позивачу борг згідно написаної ним розписки від 19.03.2011 року у розмірі 25 000 грн. частинами, а також у вигляді купівлі побутової техніки, проте про такі письмово він не відобразив.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

У судовому засіданні, із матеріалів справи встановлено, що на момент звернення позивача до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, оскільки не повернув ОСОБА_3 отримані від нього кошти за договором позики від 19.03.2011 року в сумі 25 000,00 грн. При цьому, суд відкидає покази у якості свідка ОСОБА_4 про те, що останній повернув позивачу суму боргу за спірним договором позики, оскільки підтвердженням повернення боргу за борговим документом, виданим кредитору боржником, є перебування його у боржника. Інших доказів, які б підтверджували виконання своїх зобов»язань за укладеним договором позики відповідач не надав.

Таким чином, суд вважає, що мають місце порушення прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача у користь ОСОБА_3 суму неповернутого боргу за договором позики в розмірі 25 000,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наявного при матеріалах справи розрахунку боргу наданого позивачем, сума інфляційних нарахувань на його думку, яку слід стягнути із відповідача за період з 19.07.2017 року по 11.08.2017 року становить 348,39 грн., а також три проценти річних за вказаний період з простроченої суми у розмірі 49,32 грн. Однак, суд вважає, що вимоги позивача у частині стягнення у його користь із відповідача інфляційних нарахувань за вказаний період не підлягають до задоволення, оскільки сукупний індекс інфляції за період з 19.07.2017 року по 11.08.2017 року становить 1,000, а тому інфляційні нарахування у даному випадку не нараховуються. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача 49, 32 грн. трьох відсотків річних за зазначений період, то такі вимоги суд вважає підставними, такими, що підлягають до задоволення.

Таким чином, суд встановив, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 25 000,00 грн., та 49,32 грн. - 3% річних, а тому позов слід задовольнити частково.

Крім цього, суд вважає, що з відповідача у користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі сплаченого ним судового збору на суму 640,0 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 625, 1046, 1048, 1051 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (проживає АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_3 (проживає АДРЕСА_2) суму неповернутого боргу за договором позики в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., 49 (сорок дев'ять гривень) 32 коп. - три проценти річних, а також 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2018 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан