Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 592/12162/14-ц

провадження № 61-8578ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2016 року у складі судді Князєва В. Б. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ільченко О. Ю., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 928 584, 74 грн.

На обґрунтування вимог позивач стверджував, щовідповідно до умов кредитного договору від 05 лютого 2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3, банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 000 000, 00 грн з кінцевою датою повернення - 11 січня 2021 року та процентною ставкою 17,5 % річних. Згідно з умовами кредитного договору погашення грошових коштів повинно відбуватися протягом періоду з 01 до 10 числа включно кожного календарного місяця відповідно до графіка.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі, за згаданим кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору за кредитом станом на 23 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 928 584, 74 грн, із яких сума заборгованості за тілом кредиту - 682 000, 00 грн, сума заборгованості за відсотками - 246 584, 74 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовуючи свої вимоги нормами статей 512-519, 526, 530, 536, 575, 589, 610, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2016 року позов задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 928 584, 74 грн; здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від 05 лютого 2009 року. На момент передачі права вимоги у відповідача існувала кредитна заборгованість, а тому у зв'язку з порушенням умов кредитного договору позов підлягає задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що позивач надав до суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог, аналіз яких діє підстави для висновку, що позичальник належним чином не виконав умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів за основною сумою кредиту і відсотками, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, у тому числі й прострочена. Твердження позичальника про те, що не взяті до уваги платежі в рахунок дострокового погашення кредиту в сумі 52 000, 00 грн та 20 000, 00 грн спростовуються випискою із особового рахунка, згідно з якого 06 липня 2012 року кошти були зараховані на часткове погашення відсотків за кредитом у розмірі 2 297, 30 грн та погашення прострочених відсотків - 49 702, 70 грн, а 03 жовтня 2012 року - сплачені 20 000, 00 грн в рахунок погашення прострочених відсотків за кредитом.

ОСОБА_3 у грудні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, зазначено, що ані відповідача, ані його представника суд не повідомив про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду на 29 вересня 2016 року, у зв'язку із чим відповідач позбавлений права на судовий захист та усіх прав, визначених у статтях 27, 31 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року). Заявник посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті зустрічного позову, не зазначив в ухвалі від 13 лютого 2015 року мотиви такого неприйняття. В ухвалі від 15 січня 2016 року суд також не навів мотивів відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. На переконання ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували час виникнення простроченої заборгованості за тілом та відсотками за кредитом. Суд першої інстанції не зазначив у судовому рішенні дату пред'явлення відповідачу вимоги про повне дострокове погашення кредиту та наявність такої вимоги як основної підстави для задоволення позову. У зв'язку із допущеними порушеннями норм матеріального права, судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статей 526, 527, 530 ЦК України щодо наявності підстав для дострокового стягнення боргу з відповідача, обґрунтованості суми боргу.

ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що, відмовляючи у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3, суд обґрунтовано вирішив, що позовні вимоги за зустрічним позовом не є однорідними з первісним позовом, не виникають з одних і тих самих правовідносин, оскільки первинний позов виник у зв'язку із порушенням умов кредитного договору, тоді як зустрічний позов походить із договору банківського рахунку. Питання часу виникнення простроченої заборгованості відповідача за тілом кредиту та нарахованими відсотками досліджувалось апеляційним судом на підставі виписки з особових рахунків ОСОБА_3, у результаті чого зроблено висновок про те, що станом на день передачі права вимоги (26 червня 2016 року) прострочена заборгованість за кредитом складала: 45 636, 36 грн за тілом кредиту, 96 861, 53 грн - за відсотками, за червень 2013 року не сплачені нараховані відсотки в сумі 8 174, 65 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 лютого 2009 року між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 7426/01/09-НВ, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит на купівлю нерухомості у розмірі 1 000 000, 00 грн строком до 11 січня 2021 року та процентною ставкою 17, 5 % річних.

Згідно з підпунктом 4.1.1 кредитного договору погашення коштів відбувається у період з 01 до 10 числа включно кожного календарного місяця, таким чином, що станом на 11-те число календарного місяця заборгованість за кредитом не повинна перевищувати встановленої графіком суми.

Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_3 підтверджується матеріалами кредитної справи, в якій містяться заява про видачу готівки від 05 лютого 2009 року, підписана отримувачем ОСОБА_3, платіжним дорученням від 05 лютого 2009 року з призначенням платежу: видача кредиту ОСОБА_3 згідно з кредитним договором № 7426/01/09-НВ від 05 лютого 2009 року.

26 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Кредитпромбанк» продав (відступив), а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитними договорами, зазначеними у додатку до договору, в тому числі і за кредитним договором № 7426/01/09-НВ від 05 лютого 2009 року.

Станом на 23 лютого 2015 року сума заборгованості, яку банк просив суд стягнути, складала 928 584, 74 грн, із яких сума заборгованості за тілом кредиту - 682 000, 00 грн, сума заборгованості за відсотками - 246 584, 74 грн.

Відповідно до виписки із особового рахунку ОСОБА_3 станом на 26 червня 2016 року, на час передачі прав вимоги, борг по кредиту складав 636 363, 64 грн, а прострочена заборгованість за кредитом складала 45 636, 36 грн, за відсотками - 96 861, 53 грн, за червень 2013 року не були сплачені нараховані відсотки в сумі 8 174, 65 грн.

Зазначені обставини підтверджуються актом приймання-передачі прав вимоги за кредитним договором № 7426/01/09-НВ від 05 лютого 2009 року до договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом та наданий представником банком до апеляційного суду.

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За правилом статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У статті 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оцінюючи обставини справи у сукупності, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином визначили характер спірних правовідносин та обрали норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, врахували відповідним чином наявність заяви на видачу готівки від 05 лютого 2009 року № 380_64, меморіального ордера від 05 лютого 2009 року № 93_205 з призначенням платежу: «Видача кредиту ОСОБА_3 згідно з кредитним договором від 05 лютого 2009 року № 7426/01/09-НВ», меморіальних ордерів від 05 лютого 2009 року № TR31577.1.93 та № TR31577.2.1, а також той факт, що позичальник здійснював часткове погашення кредиту, а отже, фактично визнавав отримання грошових коштів.

Верховний Суд відхиляє доводи позичальника про те, що не враховані платежі в рахунок дострокового погашення кредиту в сумі 52 000, 00 грн та 20 000, 00 грн, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, вони спростовуються випискою із особового рахунку ОСОБА_3, згідно з якою зазначені кошти 06 липня 2012 року зараховані на часткове погашення відсотків за кредитом у розмірі 2 297, 30 грн та погашення прострочених відсотків - 49 702, 70 грн, а 03 жовтня 2012 року сплачено 20 000, 00 грн в рахунок погашення прострочених відсотків за кредитом.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неналежного повідомлення про розгляд справи, незазначення у процесуальних ухвалах суду мотивів відхилення клопотань відповідача, безпідставне неприйняття зустрічного позову Верховним Судом також відхиляються, оскільки заявником не зазначено, яким чином можливе допущення таких порушень вплинуло б на правильність вирішення спору по суті, а тому не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Помилковим є твердження ОСОБА_3 про те, що основою підставою для задоволення позову є обов'язкове попереднє пред'явлення позичальнику досудової вимоги про повне дострокове погашення кредиту з огляду на таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

На оцінку оскаржуваних судових рішень не впливають також доводи касаційної скарги про відсутність у позивача прав на стягнення з відповідача суми кредиту та відсотків через неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги.

Апеляційним судом встановлено, що з листа ПАТ «Кредитпромбанк» від 04 липня 2013 року, надісланого на адресу ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), яка зазначена у кредитному договорі, позичальник був повідомлений про відступлення ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором, йому повідомлявся номер банківського рахунку для здійснення платежів.

Згідно з пунктом 4.14 кредитного договору позичальник зобов'язався повідомляти банк про зміну місця проживання протягом трьох робочих днів.

ОСОБА_3 повідомляв нового кредитора ПАТ «Дельта Банк» про зміну адреси проживання (м. Суми, пров. Кленовий, 16), що підтверджується відповідною заявою від 13 серпня 2013 року. Крім того, 05 вересня 2013 року відповідач звертався до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про надання інформації щодо залишку заборгованості за кредитом, а розрахунок заборгованості свідчить, що позичальником у період з вересня 2013 до жовтня 2014 року сплачено новому кредитору відсотки за користування кредитом у розмірі 56 932, 19 грн.

Доводи, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_3, також були предметом дослідження апеляційного суду та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик