ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 314/3983/15-ц

провадження № 61-2641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Сільськогосподарський виробничий кооператив «Вільнянськ»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, Фермерське господарство «Форт»,

відповідач за зустрічним позовом - Реєстраційна служба Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Кримської О. М., Подліянової Г. С., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Сільськогосподарський виробничий кооператив «Вільнянськ» (далі - СВК «Вільнянськ») звернувся з позовом до ОСОБА_4, Фермерського господарства «Форт» (далі - ФГ «Форт») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ОСОБА_4 (орендодавцем) та СВК «Вільнянськ» (орендарем) 1 липня 2004 року укладено договір оренди землі, відповідно до якого СВК «Вільнянськ» передано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2. Договір укладено на 10 років і за умовами договору після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Договір оренди зареєстрований у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 5 квітня 2007 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 38.

Посилається на те, що договір оренди набув чинності з моменту його державної реєстрації, тому строк договору оренди закінчується 5 квітня 2017 року. Проте 1 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Форт» укладено договір оренди тієї ж земельної ділянки, чим порушено права СВК «Вільнянськ».

На підставі викладено позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 1 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Форт»; скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області про державну реєстрацію прав за договором оренди земельної ділянки від 1 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Форт»; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до СВК «Вільнянськ», Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області про визнання договору оренди земельної ділянки від 1 липня 2004 року, укладеного між ним та СВК «Вільнянськ», припиненим та скасування державної реєстрації цього договору.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після його державної реєстрації договір оренди набирає чинності. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (юридичної сили) договір, укладання якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що строк дії договору оренди від 1 липня 2004 року, укладеного на 10 років, сплив 1 липня 2014 року. У пункті 8 договору, який визначає строк дії договору, не зазначено, що дія договору починається з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 20 договору оренди земельної ділянки визначено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний строк після державної реєстрації договору за актом приймання-передачі. Державна реєстрація договору відбулася 5 квітня 2007 року, проте доданий до договору акт прийому-передачі земельної ділянки датований 2006 роком.

Після державної реєстрації договору оренди акт приймання-передачі не складався, що, на думку ОСОБА_4, свідчить про незаконність користування СВК «Вільнянськ» земельною ділянкою і про початок дії договору з моменту його підписання, а не з моменту державної реєстрації. 17 липня 2015 року він направив до СВК «Вільнянськ» лист з проханням не обробляти земельну ділянку у зв'язку із закінченням строку оренди, проте 1 вересня 2015 року лист повернувся у зв'язку з відмовою кооператива від його отримання, що, на його думку, свідчить про припинення договору.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 січня 2016 року первісний позов СВК «Вільнянськ» задоволено частково.

Визнано договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, укладений 1 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та СВК «Вільнянськ», недійсним з моменту укладання. Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області про державну реєстрацію прав за договором оренди земельної ділянки від 1 квітня 2014 року, укладеним між ОСОБА_4 та ФГ «Форт».

У задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим з 1 липня 2014 року договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 8 гектарів, розташованої на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, належної ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, укладений 1 липня 2004 року між ним та СВК «Вільнянськ», зареєстрований у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 5 квітня 2007 року за № 38.

Скасовано державну реєстрацію вказаного договору оренди та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 вересня 2015 року, щодо заборони ФГ «Форт» та ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії, пов'язані з обробкою вказаної земельної ділянки.

Суд першої інстанції мотивував рішення помилковістю тверджень позивача за первісним позовом про початок дії договору оренди землі з дати державної реєстрації договору, так як державна реєстрація договору вказує на чинність договору і не змінює день його укладання, тобто строк дії договору.

Оскільки договір оренди від 1 липня 2004 року укладено на 10 років, суд дійшов висновку, що правовідносини за цим договором припинилися з 1 липня 2014 року.

Питання укладення договору на новий строк ОСОБА_4 та СВК «Вільнянськ» після 1 липня 2014 року у порядку, визначеному договором і законом, не вирішено, тому наявні підстави для припинення договору оренди згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про оренду землі»у зв'язку із закінченням строку, на який його укладено.

Враховуючи, що між ОСОБА_4 та ФГ «Форт» договір оренди земельної ділянки укладений 1 квітня 2014 року, тобто у період дії договору, укладеного між ОСОБА_4 та СВК «Вільнянськ», що порушує права орендаря СВК «Вільнянськ», суд задовольнив первісний позов.

СВК «Вільнянськ» подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову скасувати та відмовити у його задоволенні.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 січня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено; у іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що, визнавши договір оренди землі від 1 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Форт», недійсним та обраховуючи строк дії договору оренди, укладеного ОСОБА_4 та СВК «Вільнянськ», з моменту його укладення, а не з моменту державної реєстрації, суд першої інстанції не врахував переважне право СВК «Вільнянськ» відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» на поновлення договору оренди на новий строк.

Апеляційний суд зазначив, що СВК «Вільнянськ» після закінчення строку дії договору продовжив користування спірною земельною ділянкою. Доказів надіслання орендодавцем у передбачені законом строки на адресу орендаря листа-повідомлення про заперечення у поновлені договору оренди або повідомлення про необхідність використання об'єкта оренди для власних потреб орендодавця матеріали справи не містять, тому висновок суду першої інстанції про припинення договору оренди землі від 1 липня 2004 року передчасний.

Апеляційний суд вказав, що оскільки вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди є похідними від вимог про визнання припиненим договору оренди, ці вимоги задоволенню також не підлягають.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року та залишити в силі суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що строк договору оренди з СВК «Вільнянськ» закінчився 1 липня 2014 року. 10 липня 2014 року він направив СВК «Вільнянськ» заяву про відмову у поновленні договору оренди землі. 15 та 17 липня 2015 року заявник знову направив такі заяви до СВК «Вільнянськ», що підтверджує виконання ним вимоги статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо повідомлення орендаря протягом одного місяця після закінчення строку договору про заперечення у поновленні договору оренди.Проте апеляційний суд вказані докази не дослідив та не дав їм належної оцінки.

При цьому в рішенні апеляційного суду вказується на порушення переважного права СВК «Вільнянськ» на укладення договору оренди землі, яким він не скористався. Зокрема, пунктом 8 договору оренди передбачено, що для реалізації переважного права на поновлення договору після закінчення його строку орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Таке письмове повідомлення у матеріалах справи відсутнє. Доводів щодо незаконності рішення апеляційної інстанції у частині вирішення позову СВК «Вільнянськ» касаційна скарга не містить.

У запереченнях на касаційну скаргу СВК «Вільнянськ» просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність. СВК «Вільнянськ» вказує, що апеляційний суд обґрунтовано вказав на порушення його права як орендаря на поновлення договору оренди землі і наполягає на тому, що строк його дії спливає у 2017 році. На день подання касаційної скарги строк договору оренди не закінчився і кооператив обов'язки за договором перед власником земельної ділянки виконує.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 (орендодавцем) та СВК «Вільнянськ» (орендарем) укладено договір оренди землі від 1 липня 2004 року, відповідно до якого СВК «Вільнянськ» передано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8 га з кадастровим номером НОМЕР_1, розташовану на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3.

Відповідно до пункту 8 договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з пунктом 43 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір оренди зареєстрований у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 5 квітня 2007 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 38.

1 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Форт» укладено договір оренди тієї ж земельної ділянки строком на 10 років.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання припиненим договору оренди від 1 липня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та СВК «Вільнянськ», апеляційний суд взяв до уваги висновок суду першої інстанції про припинення договору оренди з 1 липня 2014 року з урахуванням початку перебігу строку оренди з дати укладення договору і послався на порушення права орендаря, який після закінчення строку дії договору продовжив користуватися земельною ділянкою, на поновлення договору оренди землі.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час укладення договору, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про оренду землі»укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Вказані положення Закону закріплені у пункті 43 договору оренди від 1 липня 2004 року, відповідно до якого цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося.

Отже висновок суду про припинення договору оренди з 1 липня 2014 року у зв'язку з початком перебігу строку оренди з дати укладення договору, а не з моменту його державної реєстрації, не ґрунтується на вказаних нормах Закону та положеннях договору.

За таких обставин у суду апеляційної інстанції не було підстав для застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка регулює поновлення договору оренди землі по закінченню строку, на який його укладено, оскільки як на час звернення ОСОБА_4 із зустрічним позовом про визнання договору оренди земельної ділянки від 1 липня 2004 року припиненим (у 2015 році), так і на час розгляду справи апеляційним судом не закінчився строк, на який укладено договір.

У апеляційній скарзі СВК «Вільнянськ» посилався на вказану обставину, проте апеляційний суд, у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, мотивів відхилення цих доводів у рішенні не навів.

Посилання апеляційного суду на те, що висновок суду першої інстанції про припинення договору оренди 1 липня 2014 року не оскаржується, суперечить змісту апеляційної скарги.

СВК &q?я ;Вільнянськ&quсу; у апеляційній скарзі стверджував про набрання чинності договором оренди від 1 липня 2004 року з моменту його державної реєстрації (5 квітня 2007 року) та, відповідно, про закінчення строку оренди 5 квітня 2017 року. Крім того, згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції зауважує про викладення у рішенні апеляційного суду протилежних висновків. Зокрема, вказуючи на початок дії договору від 1 липня 2004 року з дати його підписання сторонами, апеляційний суд одночасно зі змісту пункту 43 договору встановлює, що сторони визначили набрання чинності договору після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував свої обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має право скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Апеляційний суд, вказуючи у рішенні про переважне право СВК «Вільнянськ» на поновлення договору оренди землі на новий строк, продовження користування кооперативом земельною ділянкою після закінчення строку оренди та відсутність доказів надіслання орендодавцем на адресу орендаря у передбачені законом строки листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди, не дослідив та не дав належної оцінки наявним у справі доказам, а саме заяві ОСОБА_4 до СВК «Вільнянськ» від 10 липня 2014 року про відмову у поновленні договору оренди землі та заявам ОСОБА_4 такого ж змісту від 15 та 17 липня 2015 року, що ( у поєднанні із суперечливими висновками апеляційної інстанції) унеможливлює встановлення фактичних обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року у частині вирішення зустрічного позову з направленням справи у цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції передає справу на новий розгляд, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також для стягнення понесених заявником витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року у частині вирішення зустрічного позову скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак