Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 456/1766/14-ц

провадження № 61-11393 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2017 року у складі судді Шрамко Р. Т. та постанову апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що він неодноразово надавав у позику відповідачу грошові кошти, зокрема: 6 тис. доларів США терміном до 9 серпня 2011 року; 10 200 доларів США терміном до 21 жовтня 2010 року; 4 510 Євро терміном до 24 жовтня 2010 року; 14 630 доларів США терміном до 8 грудня 2010 року; в розмірі 5 830 Євро терміном до 8 грудня 2010 року; 850 доларів США терміном до 24 липня 2011 року; 22 440 грн терміном до 20 грудня 2011 року, що разом становить: 31 680 доларів США, 10 340 Євро та 22 440 грн, про що відповідач склав відповідні розписки. Відповідач у встановлені строки зобов'язання по поверненню коштів не виконав.

З урахуванням викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 31 680 доларів США, 10 340 Євро та 22 440 грн, що еквівалентно 627 770 грн; 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 53 360 грн 45 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2017 року, з урахуванням виправленої описки згідно ухвали суду від 3 квітня 2017 року, позов ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 грошові кошти за договорами позики в сумі 6 850 доларів США, що становить 185 772 грн, та 22 440 грн, що разом становить 208 216 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач вчасно не повернув борг в сумі: 6 тис. доларів США у термін до 9 серпня 2011 року, 850 доларів США у термін до 24 липня 2011 року та 22 440 грн у термін до 20 грудня 2011 року, тому позивач має право на примусове стягнення вказаних коштів. Також відповідач не повернув борг у розмірі: 10 200 доларів у термін до 21 жовтня 2010 року, 4 510 Євро у термін до 24 жовтня 2010 року, 14 630 доларів США у термін до 8 грудня 2010 року, 5 830 Євро у термін до 8 грудня 2010 року, проте позивач звернувся до суду з позовом лише 29 квітня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. Належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення 3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 3 % річних у розмірі 582 доларів 25 центів США та 1 907 грн 4 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що по чотирьох договорах позики сплив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, а саме за договорами позики на суми: 10 200 доларів США, 4 510 Євро, 14 630 доларів США та 5 830 Євро. При цьому суд зазначив, що перебування певний період позивача на стаціонарному лікуванні, а також необізнаність із вимогами закону про позовну давність не свідчать про неможливість позивача звернутись до суду протягом трьох років після настання строку повернення позики до суду за захистом його порушених прав. По решті договорів позики вимоги позивача є обґрунтованими. Крім того, підлягають стягненню з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі статті 625 ЦК України, яка судом помилково не була застосована до договорів позики, строк позовної давності по яким не сплив.

У лютому 2018 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували його доводів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, а саме, що він є особою похилого віку, перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в медичних закладах м. Стрия Львівської області та м. Львова, про що надавав суду відповідні докази.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За змістом частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, тому стягнули з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону.

При цьому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики у квітні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності по чотирьом договорам позики на суми: 10 200 доларів з поверненням до 21 жовтня 2010 року, 4 510 Євро з поверненням до 24 жовтня 2010 року, 14 630 доларів США з поверненням до 8 грудня 2010 року, 5 830 Євро з поверненням до 8 грудня 2010 року, про застосування якого заявлено відповідачем (а.с. 115). Належних та допустимих доказів поважності причин пропуску такого строку, що є його процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, позивачем не надано.

Посилання касаційної скарги на наявність поважних причин пропуску строку позовної давності є безпідставними, оскільки періодичне перебування позивача на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не свідчить про відсутність можливості у позивача протягом трьох років з дати настання строку виконання зобов'язань за договорами позики звернутися до суду з позовом про захист його порушених прав.

При цьому колегія суддів враховує й те, що положення про позовну давність, тобто про строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту свого права шляхом пред'явлення позову, існує для визначеності суб'єктивних прав учасників цивільних відносин.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк