Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 212/9157/15-ц

провадження № 61-10998св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року у складі суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Соколан Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна баба ОСОБА_6, яка на день смерті проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1, після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину вказаного будинку. Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були чоловік померлої - ОСОБА_7, він - у порядку представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_8 та син померлої - ОСОБА_9 Останній фактично прийняв спадщину, проте свідоцтво про право на спадщину не отримував та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з частини домоволодіння. Спадкоємцем першої черги за законом були його батько ОСОБА_7 та його донька ОСОБА_4, які прийняли спадщину, проте у встановленому порядку не оформили. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, залишивши заповіт, за яким все своє майно заповів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Позивач вказував, що він постійно проживав разом з дідом та бабою за вказаною адресою з 2008 року по день смерті баби, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 та здійснював її поховання. У зв'язку з тим, що він постійно проживав разом з ОСОБА_6, вважає, що він прийняв спадщину у відповідності до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України. Крім того, на початку березня 2011 року він звернувся за консультацією до приватного адвоката, де йому було роз'яснено, що подавати заяву нотаріусу про прийняття спадщини не потрібно, оскільки він постійно проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, а отримати свідоцтво про право на спадщину за законом він може після закінчення шести місяців з дня смерті спадкодавця у будь-який зручний для нього час. 21 травня 2014 року, звернувшись до державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, він отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що на момент смертібаби він не був зареєстрований з нею за однією адресою, своє постійне проживання з спадкодавцем не підтвердив відповідними документами, із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк до нотаріальної контори не звернувся, тому вважається таким, що не прийняв спадщину.

Посилаючись на викладені обставини, просив встановити факт його постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на день відкриття спадщини за однією адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту його постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт проживання позивача зі спадкодавцем підтверджується належними доказами, зокрема актом від 15 вересня 2015 року та показами свідків. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 не проживав за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, оскільки за вказаною адресою проживав його батько та друга дружина ОСОБА_3, іншого житла не мав, одружений не був, що дає підстави вважати, що останній дійсно проживав разом із ОСОБА_6 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що акт від 15 вересня 2015 року про сумісне проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_6 не є належним доказом у справі, оскільки Голова квартального комітету № 9 Богданова О. Є. як повноважна особа органів місцевого самоврядування не складала вказаний акт та нею не було проведено перевірку фактів викладених у ньому, остання лише засвідчила підписи осіб, які склали акт. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача не підтвердили факт проживання позивача разом зі спадкодавцем на час її смерті, при цьому суд апеляційної інстанції не надав оцінку показам свідків сторони відповідача; позивачем не надано доказів того, що він не проживав за місцем його реєстрації; судом не враховано, що постійним місцем проживання особи є місце, за яким зазначена особа зареєстрована.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що викладені в касаційній скарзі доводи є такими, що не відповідають дійсності. На підтвердження позовних вимог позивачем було надано належні докази на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час смерті, допитані в судовому засіданні свідки, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача підтвердили, що в період часу з 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 бачили позивача у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1. Суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення в повному обсязі встановив всі обставини справи, перевірив доводи сторін і дав їм належну оцінку, висновки суду повністю обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи. Крім того, усі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, яким була дана належна оцінка при розгляді справи.

19 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення аналогічного змісту містить і частина перша статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна баба позивача - ОСОБА_6, яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається з ? частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_7 - чоловік спадкодавця, позивач - онук спадкодавця у порядку представлення після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_8, та син померлої ОСОБА_9

ОСОБА_9 фактично прийняв спадщину, проте у встановленому порядку не оформив та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з частини вказаного домоволодіння. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 є батько спадкодавця - ОСОБА_7 та його донька ОСОБА_4, які прийняли спадщину, проте у встановленому порядку не оформили.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Після смерті останнього залишився заповіт, за яким все своє майно він заповів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

21 травня 2014 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Постановою державного нотаріусаДругої Криворізької державної нотаріальної контори Биканова Р. І. від 21 травня 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з пропуском строку прийняття спадщини.

Установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно акта від 15 вересня 2015 року, складеного ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, вірність підписів яких затверджено Головою квартального комітету № 9, позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1, разом із рідною бабою ОСОБА_6 з 2008 року до моменту смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1, вів з нею спільне господарство.

Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

За змістом пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку у їх сукупності, зокрема показів свідків, пояснень сторін у справі, а також письмових доказів встановив, що позивач на день смерті баби ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав з останньою без реєстрації у будинку АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши докази, якими позивач підтверджував факт постійного проживання разом зі спадкодавцем, дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем обставин, які передбачаються диспозицією частини третьої статті 1268 ЦК України, та задовольнив позов.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, однак вони не містять обставин і фактів на спростування цих висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору. Крім того, доводи касаційної скарги щодо обставин справи та викладення подій зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Так, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П. Штелик