Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 173/310/17-ц

провадження № 61-5931св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сокуренко Євген Сергійович, Сафір Федір Олегович, СокуренкоНаталія Вікторівна, Демченко Анастасія Михайлівна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Шевченко О. Ю. від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., від 10 жовтня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2006року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на суму залишку заборгованості.

Взяті на себе зобов'язаннявідповідач не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договорому розмірі 31 874,96 грн, з яких: 1 514,79 грн - заборгованість за кредитом; 24 466,12 грн - заборгованість за процентами; 3 900 грн - заборгованість по пені; 500 грн штраф (фіксована частина); 1 494,05 грн штраф (процентна складова), і яку банк просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що згідно з розрахунком кредитної заборгованості відповідачем останній платіж здійснено 18 серпня 2008 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся

01 березня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. Також суд врахував відсутність заяви позивача про поновлення строку звернення до суду.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення умов договору у межах позовної давності скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 грошові кошти не повернула, кредитний договір не є розірваним чи припиненим. Оскільки розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, банк має право на отримання процентів та неустойки в межах позовної давності перед пред'явленням позову. Однак суди необґрунтовано відмовили у задоволенні цієї частини позовних вимог, чим не враховано правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові

№ 6-249 цс15 від 29 грудня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 18 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на суму залишку заборгованості.

Взяті на себе зобов'язання позичальник не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 874,96 грн, з яких: 1 514,79 грн - заборгованість за кредитом; 24 466,12 грн - заборгованість за процентами; 3 900 грн - заборгованість по пені; 500 грн штраф (фіксована частина); 1 494,05 грн штраф (процентна складова).

Згідно з пунктом 6.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується та такий самий термін.

Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг вказано, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, що передбачені цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Апеляційним судом установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

При цьому для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Отже, посилання касаційної скарги на цю постанову Верховного Суду України є безпідставним.

У пункті 9.4 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що у випадку перевитрати платіжного ліміту по картці і непогашення його клієнтом на протязі 6 місяців, карта закривається, а відновлення дії карти можливо тільки після повного погашення заборгованості клієнтом.

Судом установлено, що згідно з випискою по кредитній картці останній раз відповідач користувалася кредитними коштами (знімала готівку у банкоматі) 7 серпня 2008 року у розмірі 100 грн.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в строк до 25 числа кожного місяця. Отже, погашення заборгованості ОСОБА_5 мало бути здійснено до 25 вересня 2008 року, чого зроблено не було, тобто про порушення зобов'язання з боку відповідача банку стало відомо 26 вересня 2008 року, оскільки заборгованість була погашена не в повному обсязі.

Таким чином, позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав потягом трьох років з дня, коли виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто до 26 вересня 2011 року, однак позивач звернувся до суду лише 01 березня 2017 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Помилкове посилання апеляційного суду на пропуск строку позовної давності не вплинуло на правильне вирішення позову та відмову у позові. Скасування з формальних підстав не допускається (частина друга стаття 337 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права. Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк