Справа № 187/998/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" серпня 2018 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Караул О.А., за участю секретаря судового засідання Дудки В.В., представника позивача ОСОБА_1, представників відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши в порядку загального позовного провадження в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та визнання грошового зобовязання припининим, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 з урахуванням уточнень від 12.06.2018 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що 03.09.2015 ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 382 464,00 доларів США, які ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 та зобов'язався повернути у зазначеному вище розмірі до 15.10.2016.

Факт передачі позивачем ОСОБА_5 грошових коштів у наведеному вище розмірі підтверджується власноручно написаною ОСОБА_5 розпискою, в якій останній зазначив, що «Я, ОСОБА_5..., цією розпискою підтверджую, що грошові кошти в сумі 382 464,00 доларів США отримані мною від ОСОБА_4 ..., І зобов'язуюсь повернути їх в повному обсязі не пізніше 15.10.2016».

Ні 15.10.2016, тобто в останній день строку повернення грошових коштів, ні станом на 12.06.2018 ОСОБА_4 грошові кошти отримані в борг ОСОБА_5, так і не повернув.

Посилаючись на положення ст.ст. 202, 207, 1046, 1047 Цивільного кодексу України та роз'яснення Верховного Суду України, наведені в постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, позивач вважає, що розписка, яка написана ОСОБА_5, за своєю правовою природою є договором позики, так як містить всі істотні умови договору позики, щодо яких сторонами була досягнена згода, а саме розмір грошової суми, яка передається, строк повернення позики, сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник) та особистий підпис позичальника.

ОСОБА_5 своє зобов'язання щодо повернення позивачеві боргу не виконав, грошові кошти отримані в борг не повернув, а тому зобов'язання ОСОБА_5 перед позивачем не є припиненим та підлягає виконанню шляхом стягнення суми позики з урахування процентів за користування нею і сум, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Позивач, посилаючись на ст. 1048 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-36цс14, вважає, що ОСОБА_5, зобов'язаний сплатити позивачеві відсотки за користування позикою у розмірі та рівні облікової ставки Національного банку України за період з дати отримання грошових коштів у користування, тобто з 03.09.2015, щомісячно до дати 12.06.2018 як такої, що передує зверненню до суду з цією заявою, в розмірі 175 196,94 дол. США.

Враховуючи, що ОСОБА_5 зобов'язався повернути позивачеві взяті в борг грошові кошти не пізніше 15.10.2016, однак вказаний обов'язок, так і не виконав, тому позивач посилаючись на ст.ст. 526, 610, 625 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-2129цс16, вважає, що з 16.10.2016 він має право стягнути з ОСОБА_5 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18 980,37 доларів США та інфляційні втрати у розмірі 76 110,34 доларів США, що нараховані по 12.06.2018.

Крім того зазначив, що 11.11.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, зареєстровано шлюб.

Відповідно до змісту договору позики від 03.09.2015 ОСОБА_6, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також ОСОБА_6 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_5. Під даними текстом ОСОБА_6 проставлено її власноручний підпис.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 03.09.2015 у розмірі 382 464,00 долари США в інтересах сім'ї, про що свідчить напис ОСОБА_6 на розписці від 03.09.2015.

Посилаючись на ст.ст. 60, 61, 65, 73 СК України, ст. 541, 543 ЦК україни, постанову Верховного Суду України від 22.11.2017 у справі № 6-2830цс16, позивач вважає, що якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, то обов'язки за таким договором виникають не лише у того із подружжя, який уклав такий договір, а й у іншого з подружжя.

Викладене свідчить, що має місце спільний борг подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки у того з них, хто не є стороною договору (ОСОБА_6) укладеному другим з подружжя (ОСОБА_5), виникає право спільної власності на майно, одержане за цим договором (грошові кошти). Відповідно виникає і обов'язок нести обтяження, пов'язані з набутим майном, в т.ч. цивільну-правову відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання відповідачем обов'язку за договором позики.

Враховуючи вищезазначені норми сімейного та цивільного законодавства України позивач приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є солідарними боржниками ОСОБА_4.

На підставі вищезазначеного, просить постановити рішення яким стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03.09.2015 у загальному розмірі 652 751,65 доларів, що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 17 031139,10 грн., що включає:

*основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 9 978 982,96 грн.;

*проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 4 571115,92 грн.;

*три проценти річних у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання у розмірі 18 980,37 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 495 222,52 грн.;

*інфляційні втрати у розмірі 76 110,34 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 1 985 817,71 грн.

Також просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь понесені судові витрат у зв'язку з розглядом даної справи.

30.07.2018 відповідачем ОСОБА_5 до суду було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, в якій останній просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за розпискою від 08.09.2015 року у розмірі 10 590 732 тривні 68 копійок. 03.08.2018 судом було прийнято до розгляду заяву ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просить визнати грошові зобовязання, які виникли на підставі розписки від 03.09.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 припиненими.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_5 зазначив, що позовні вимоги в даній цивільній справі обґрунтовані тим, що між позивачем за первісним позовом -ОСОБА_4 та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_5 було укладений усний договір позики на підставі якого відповідач начебто отримав 382 464,00 дол. США, що позивач намагається підтвердити розпискою від 03.09.2015 року.

ОСОБА_5 не пам'ятає обставин складання ним розписки в доларах США, однак отримував від ОСОБА_4 кошти в гривні, та не виключає того, що дійсно надавав розписку від 03.09.2015 року, але сума боргу перед позивачем складає 382 000 гривень.

Так, у розписці від 03.09.2015 року вбачаються виправлення, дописки, нариси на вже написаних словах ручкою із пастою чорного кольору із іншим натиском й двома різними почерками. Зокрема під час вказаної/записаної суми у розписці вбачається «триста восемьдесят две тьісячи грн.» й дописано «...четьіреста шестьдесят четьте долара США.» (іншим кольром / натиском/ почерком ніж є у ОСОБА_5 й поверх вже написаний текст у розписці від 03.09.2015, у звязку з чим вважає за необхідне провести почеркознавчу експертизу.

Крім того, з 03.09.2015 року ОСОБА_4 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_4 було набуто на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_8 від 03.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, Київського міського нотаріального округу м. Києва.

Цього ж дня - 03.09.2015 року, довірена особа ОСОБА_4 - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_4, яка посвідчена нотаріусом у м. Празі 21.08.2015 року, - склав письмову власноруч написану розписку, щодо наступного:

«... цією розпискою підтверджую, що ОСОБА_11, паспорт серія АЕ №320999, виданий Баглійським РВ в м. Дніпродзержинську УМВС України 23.10.1996 року, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 50/38, кв. 75-76 має першочергове право на покупку квартири, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, б. 3/1, кв. 39а до 15.10.2016 року.

Після цієї дати (тобто з 16.10.2016 року) продаж даної квартири повинен бути узгоджено з ОСОБА_5, а всі кошти з продажу даної квартири повинні піти на погашення загальної заборгованості з відсотками перед ОСОБА_4, якщо сума перевищить суму заборгованості то всі інші кошти повинні бути повернені ОСОБА_5...».

Надалі, 08.09.2015 року особисто ОСОБА_4 власноруч склав письмову розписку з аналогічним текстом, в якій фактично підтвердив, що ОСОБА_5 має першочергове право на покупку квартири №39а, що розташована за адресою м. Київ, вул. Заньковецької в буд. №3/1, та після 16.10.2016 року - продаж квартири повинен бути погоджений з ОСОБА_5, а всі кошти з продажу даної квартири повинні піти на погашення загальної заборгованості з відсотками перед ОСОБА_4, якщо сума перевищить суму заборгованості то всі інші кошти повинні бути повернуті ОСОБА_5

Крім того, зазначена розписка ОСОБА_4 була складена у присутності свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_12, про що в тексті розписки-містяться їх особисті підписи.

Однак, 14.06.2018 року, під час огляду відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 було виявлено, що зазначена квартира була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_13 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 196, виданий 24.04.2018 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, про що внесено відповідні відомості в реєстр прав власності.

ОСОБА_13, договір купівлі-продажу було укладено, та усі його істотні умови погоджені сторонами, без відома ОСОБА_5 та без врахування його прав та інтересів, обумовлених у вищеозначених розписках.

Крім того, ОСОБА_4 перед укладенням договору купівлі-продажу жодного разу не звертався до ОСОБА_5 за погодженням безпосередньо як самого факту продажу квартири, так і істотних умов договору купівлі-продажу, який в результаті укладений між ним та ОСОБА_13

На підставі викладеного позивач (ОСОБА_6М.) змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки вважає, що в момент укладення та підписання договору купівлі-продажу були порушенні зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 та в порушення прав і інтересів ОСОБА_5, продаж квартири відбувся без попереднього погодження істотних умов продажу та власне Факту продажу, й зокрема в порушення умов, якими визначалось, що надлишок від суми продажу квартири, за вирахуванням сум спрямованих на погашення заборгованості Позивача перед ОСОБА_4 на час укладання такого Договору, грошові кошти від продажу не повернуті ОСОБА_5

З огляду зазначених положень чинного законодавства та фактичних обставин, вбачається, що ОСОБА_4 проігнорував та порушив зобов'язання, закріплені у власноруч оформлених розписках його довіреної особи - ОСОБА_10 та розписці виданої ним особисто, щодо взяття на себе зобов'язань перед ОСОБА_5 відносно погодження продажу квартири, істотних умов цього договору та направлення отриманих ним коштів з продажу даної квартири в рахунок погашення можливої заборгованості ОСОБА_5

ОСОБА_13, ОСОБА_4 всупереч положенням чинного законодавства щодо обов'язку виконання зобов'язання належним чином відповідно до умов зобов'язань, закріплених у власноруч оформлених розписках його довіреною особою - ОСОБА_10 та ним особисто, перед ОСОБА_5, - уклав Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, що є порушенням положень ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, в даному випадку. вбачається, що ОСОБА_4 під час укладання та підписання договору купівлі продажу спірної квартири приховав від покупця - ОСОБА_13, а також і від приватного нотаріуса інформацію про існування двох розписок датованих 03.09.2015 року та 08.09.2015 року в яких вбачається, що на момент здійснення продажу нерухомості ОСОБА_4 повинен був отримати письмове погодження від ОСОБА_5 в тому числі погодити вартість такого об'єкта, та отримані кошти від продажу зарахувати в рахунок погашення можливої заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4

Отже, з наведеного вбачаться, що Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 з порушенням вимог чинного законодавства, а також шляхом введення в оману сторони покупця щодо дійсних обставин, які мають істотне значення для укладення Договору купівлі-продажу.

Але ОСОБА_4 приховує дані обставини та всупереч положенням чинного законодавства щодо обов'язку виконання зобов'язання належним чином відповідно до умов зобов'язань, закріплених у власноруч оформлених розписках його довіреною особою - ОСОБА_10 та ним особисто, перед ОСОБА_5, - уклав Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, без попереднього погодження з ОСОБА_5, та без повідомлення останнього.

Посилаючись на ст.ст. 11, 509, 598, 604 ЦК України, ОСОБА_5 вважає, що всі боргові зобовязання ОСОБА_6М перед ОСОБА_4 припинені.

Крім того, посилаючись на ст..ст. 6, 11, 13, 14, 509, 626-628, позивач вважає, що оскільки квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було продано ОСОБА_4 за 10 972 732,68 гривень, а заборгованість ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 складає 382 000 гривні 00 копійки, в такому разі сума, яку ОСОБА_4 повинен повернути ОСОБА_5 складає (різниця сум боргу) - 10 590 732 68 копійок.

30.07.2018 відповідачем ОСОБА_5 до суду було подано відзив на позовну заяву ОСОБА_4, відповідно до якого останній просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі. Обгрунтовуючи свій відзив, відповідач ОСОБА_5 посилався на ті ж підстави, що зазначені ним в зустрічній позовній заяві. Крім зазначених підстав ОСОБА_5 посилається не те, що судова почеркознавча експертиза розписки від 03.09.2015 року № 519/520/521-17 від 10.01.2018 року була проведена з суттєвими порушеннями нормативних актів, зокрема З.У «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» , що затверджені наказом Мінюст України № 53/5 від 08.10.1998 року, а крім того експертами безпідставно не надано відповідей на більшість поставлених питань. Важає, також, що висновок експерта ТОВ «Екпертно-консалтингова компанія «ЮРЕКС» ОСОБА_15 № 90/18 від 24.07.2018 є недопустимим та недостовірним, оскільки виконаний на підставі технічних копій вільних та умовно вільних зразків почерку, які виконані набагато раніше за розписку від 03.09.2015; не використані належні нормативні акти, які регулюють проведення почеркознавчої експертизи; висновок зроблений на базі підприємства, яке не має права на проведення експертизи. Крім того зазначив, що оскільки між сторонами оспорюваного правочину вказана заборгованістьу доларах США це суперечить приписам чинного законодавства, оскільки, законним платіжним засобов в Україні є гривня.

30.07.2018 представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 було подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим. Обгрунтовуючи зустрічну позовну заяву представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 посилалася на ті ж обставини та правове обґрунтування, що зазначені в зустрічній позовній заяві ОСОБА_5, а тому вважає, що оскільки квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було продано ОСОБА_4 за 10 972 732, а заборгованість ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 складала 382 000 гривні 00 копійки, то зобовязання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перед ОСОБА_4 припинились.

В своєму відзиві від 30.07.2018 року на позовну заяву ОСОБА_4, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свій відзив, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 посилалася на ті ж підстави, що зазначені ним в зустрічній позовній заяві. Крім зазначених підстав посилається не те, що ОСОБА_6 не заперечує того, що в вересні 2015 року остання надавала свою згоду на отримання грошових коштів від ОСОБА_4, але звертає увагу суду, що в вересні 2015 року її чоловік ОСОБА_6М, отримав грошові кошти в розмірі 382 000 грн..

В розписці від 03.09.2015 року наявні явні виправлення в розмірі грошових коштів які були отримані ОСОБА_5 та ще раз наголошує та стверджує, що в вересні 2015 року її чоловік ОСОБА_5 отримав на той час і в той момент грошові кошти в гривневому еквіваленті, а не в доларовому, окрім того остання не вбачала щоб її чоловік отримував будь-які грошові кошти в доларах США.

Вважає, що посилання позивача на те, що ОСОБА_6 є співвідповідачем по даній справі та повинна солідарно відповідати перед ОСОБА_4 за борговим зобов'язанням, з урахуванням ст.60 та 65 Сімейного кодексу України є хибними та не підлягають задоволенню. Посилаючись на частину четверту статті 202, частину другу статті 626, статті 1046 ЦК України, співвідповідач стверджує, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3, посилаючись на ст.. 65 СК України, правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, зазначає, що оскільки в розписці від 03.09.2015 року, не зазначено, на які цілі була отримана така позика, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази зі сторони позивача, щодо того, що грошові кошти отримані ОСОБА_5 були отримані в інтересах сім'ї та використані в інтересах сім'ї, таким чином позивач в частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_6 не довів усі обґрунтовані обставини справи та не надав відповідних доказів на підтвердження своїх доводів, в частині солідарного стягнення грошових коштів як з подружжя.

В своєму відзиві від 01.08.2018 року на позовну заяву ОСОБА_4, відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 також просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі. В даному візиві, окрім обставин зазначених в візиві її представника, зазначила, що в 2015 році ОСОБА_8 не отримувала будь-яких грошових коштів від ОСОБА_4 за продану квартиру №39а в м.Києві по вул..Заньковецька буд 3/1; в вересні 2015 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_4 розписку про те що у останнього відсутні будь-які претензії до ОСОБА_8 в тому числі у останній відсутня заборгованість перед ОСОБА_4 по Договору позики від 21.06.2013 року; в розписках від 03.09.2015 року та від 08.09.2015 року наданих ОСОБА_4 та ОСОБА_10 прямо вказано про взаємовідносин та майбутні боргові зобов'язання саме ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 а не як ОСОБА_8 перед ОСОБА_4

Крім того, документ який наданий в якості підтвердження наявності заборгованості

ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 оформлений як «Кредит» в розмірі 719 496 дол.США, що

підписана ОСОБА_4 08.09.2015 року, а ОСОБА_5 23.09.2015 року взагалі не зрозумілий, який не містить обов'язкових юридичних реквізитів та не може вважатись належним та допустимим доказом по справі, оскільки по-перше ОСОБА_4 не є фінансовою установою, що має право та відповідну ліцензію на видачу грошових коштів в тому числі надання кредиту в іноземній валюті, по-друге в даному документі не вбачається що заборгованість ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 в розмірі 719 496 дол.США, складається в тому числі з заборгованості по розписці від 03.09.2015 року в сумі 382 464 дол. США. а не з суми 382 000 грн. що була переведена в іноземну валюту.

Представником позивача за первісним позовом ОСОБА_16 30.07.2018 був поданий відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, відповідно до якого зазначив, що підставою для звернення ОСОБА_5 з вищезазначеним зустрічним позовом є те, що на думку ОСОБА_5, у ОСОБА_4 виникли зобов'язання згідно розписки, виданої ОСОБА_4 від 08.09.2015 та розписки, виданої представником ОСОБА_4 - ОСОБА_17, про зарахування грошових коштів, отриманих від продажу квартири №39А, яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Заньковецької, будинок 3/1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за розпискою від 03.09.2015.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_4 продав вищезазначену квартиру ОСОБА_13 згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №196, та не зарахував отримані грошові кошти від продажу в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 03.09.2015, на думку ОСОБА_5, з ОСОБА_4 на його користь підлягає стягненню заборгованість у розмірі 10 590 732 грн.

Однак, наведені вище доводи ОСОБА_5 є надуманими та не підлягають задоволенню на підставі наступного.

03.09.2015 між ОСОБА_8 та ОСОБА_17, який діяв від імені ОСОБА_4, укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1229.

Згідно з п. 1 Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_10 купив, належну продавцю на праві особистої приватної власності квартиру № 39А, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 3/1.

Пунктом 5 Договору купівлі-продажу квартири передбачено, що Продавець (ОСОБА_8) своїм підписом під даним договором підтвердила факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від представника Покупця (ОСОБА_4В.) грошей в сумі 7 400 000 (сім мільйонів чотириста тисячі) гривень та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Факт сплати ОСОБА_4 ОСОБА_8 грошових коштів за Договором купівлі-продажу додатково підтверджується квитанцією № 01 від 03.09.2015.

ОСОБА_4 набув право власності на Квартиру № 39А за відплатним Договором купівлі-продажу, за яку сплатив грошові кошти, а тому будь-які вимоги щодо зарахування грошових коштів, отриманих від продажу такої квартири в рахунок погашення заборгованості не ОСОБА_4, а іншої особи, є незаконними.

Крім того, ОСОБА_4 придбав Квартиру №39А згідно Договору купівлі-продажу квартири, а тому всі умови щодо подальшого користування та розпорядженням нею повинні бути передбачені саме цим договором, а не розписками. В той же час умовами Договору купівлі-продажу квартири, не передбачені жодні умови про те, що у разі продажу Квартири №39А, отримані грошові кошти повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 згідно розписки від 03.09.2015.

Квартира №39А була придбана ОСОБА_4, а не передана безкоштовно у власність як гарантія виконання зобов'язання ОСОБА_5 за розпискою від 03.09.2015, а тому будь-які вимоги ОСОБА_5 на грошові кошти отримані від її продажу є незаконними.

Аналізуючи правову природу, наданих ОСОБА_5 розписки від 08.09.2015, складеної ОСОБА_4 та розписки, складеної представником ОСОБА_4 - ОСОБА_10, дані документи за своєю правовою природою не є подібними з жодним правочином, передбаченим ЦК України, а тим більше договору позика, а тому не можуть створювати для ОСОБА_4 будь-яких правових наслідків.

Вищезазначені розписки, якщо і можуть регулювати якісь правовідносини, так це правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 за договором позики від 21.06.2013, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, згідно якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_8 в борг грошові кошти у розмірі 650 000,00 доларів США в строк до 21.06.2016.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором позики від 21.06.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір від 21.06.2013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 344.

Враховуючи, що ОСОБА_8 була власником Квартири №39А перед її купівлею ОСОБА_4 згідно Договору купівлі-продажу та те, що Мороз і.В. мала боргові зобов'язання перед ОСОБА_4, розписка від 08.09.2015 складена ОСОБА_4 та розписка, складена представником ОСОБА_4 - ОСОБА_10, якщо і може регулювати порядок розрахунків за борговими зобов'язаннями, так лише тільки боргові зобов'язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_4

Відтак, вимоги ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 у розмірі 10 590 732 грн. не підлягають задоволенню.

Твердження ОСОБА_5, що згідно розписки від 03.09.2015 взяв у борг в ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 382 000,00 грн. не відповідають дійсності та спростовуються наявними у даній справі доказами, зокрема, розпискою від 03.09.2015, складеною ОСОБА_5 з якої вбачається, що останній взяв у ОСОБА_4 у борг суму грошових коштів у розмірі 382 464,00 долари США.

Крім того представником позивача за первісним позовом ОСОБА_16 30.07.2018 був поданий відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, в якому він посилався на ті ж обставини, що зазначені у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_5

03.08.2018 відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були надані відповіді на відзив представника позивача за первісним позовом ОСОБА_16, в яких зазначені тіж обставини на які сторни посилалися в своїх зустрічних позовних заявах, відзивах та поясненнях до відзивів.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. ОСОБА_13 задоволення зустрічних позовних вимог заперечував. Обгрунтовуючи позовні вимоги та заперечення на зустрічні позови, посилався на обставини, що зазначені в позовній заяві та відзивах на позови.

В судовому засіданні представники відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечували, а зустрічні позовні заяви просили задовольнити з підстав, що зазначені в зустрічних позовах, письмових запереченнях та відповідях на відзив.

Судом були встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно розписки від 03 вересня 2015 року, виконаній на російській мові в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10, оригінал якої був досліджений судом, ОСОБА_5, паспорт: серія АЕ №320999, виданий Баглійським РВ в Дніпродзержинську ГУ УМВС України 23 жовтня 1996 р., що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, 76, цією розпискою підтверджує, що кошти у сумі триста вісімдесят дві тисячі чотириста шістдесят чотири долари США отримані ним від ОСОБА_4, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 5 Сміхов, вул.. Холечкова, будинок 419/21, та зобовязується повернути їх у повному обсязі не пізніше 15 жовтня 2016 р. Забезпеченням повернення ним коштів у сумі, зазначеній у даній розписці, є застава всього належного йому рухомого та нерухомого майна.

Нижче на зазначеній розписці містися письмова розписка ОСОБА_6, відповідно до якої, остання перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, підтверджує, що кошти за цією розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також вона підтверджує свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за цією розпискою свого майна, що знаходиться у їхній спільній власності з її чоловіком ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 7, 8, 236)

В матеріалах справи міститься також переклад вищезазначеної розписки з російської мови на українську мову, виконаний 12.06.2018 року Бюро перекладів «КиївПереклад». (Т. 4 а.с. 84-87).

Згідно висновку експертів № 519/520/521-17 від 10.01.2018 року, підпис, виконаний від імені ОСОБА_5 в оригіналі розписки від 03 вересня 2015 року, виконаний самим ОСОБА_5.

Відповіді на питання чи виконаний текст розписки від 03.09.2015 року ОСОБА_5 експертом надано не було, оскільки не було задоволено клопотання щодо надання додаткових зразків почерку відповідача ОСОБА_5

Питання щодо відповідності підпису на розписці від 03 вересня 2015 року даті, коли вона була підписана, відповідності дати виконання розписки даті поставлення підпису, а також відповідності дати виконання тексту розписки даті виконання напису суми позики, експертами також не вирішувалися, оскільки дослідження з зазначених питань потребувало руйнівних методів дослідження, дозвіл на використання яких судом надано не було. (Т. 2 а.с. 214-224).

Висновком експерта № 90/18 від 24.07.2018 року, встановлено:

1.Рукописний запис «триста восемдесят две тысчи четыреста шестьдесят четыре доллара США» виконаний тією особою, яка виконала іншу частину рукописного тексту розписки від 03 вересня 2015 року про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошей в сумі 382 464,00 доларів США.

2.Рукописний тест (у тому числі й рукописний запис «триста восемдесят две тысчи четыреста шестьдесят четыре доллара США») розписки від 03 вересня 2015 року про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошей в сумі 382 464,00 доларів США виконано ОСОБА_5. ( Т. 6 а.с. 213)

Таким чином судом встановлено, що 03.09.2015 ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 382 464,00 доларів США, які останній зобов'язався повернути у зазначеному вище розмірі до 15.10.2016.

Станом на час розгляду справи ОСОБА_4 грошові кошти отримані в борг ОСОБА_5 не повернуті.

Суд критично відноситься до доводів відповідача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_3, що в розписці від 03.09.2015 зазначена сума боргу в гривнях у розмірі 382 000 гривень, оскільки доказів такого суду не надано.

Посилання представників відповідачів на необґрунтованість, неповноту та неясність висновку експертів № 519/520/521-17 від 10.01.2018 року, суд вважає необґрунтованим, оскільки експертом в межах своєї компетенції було проведено експертизу в тому обсязі, що дозволяв обєм наданих зразків. Незважаючи на те, що суд своєю ухвалою від 09 жовтня 2017 року безпосередньо зобовязав відповідача ОСОБА_5 надати додаткові зразки необхідні для проведення експертизи, що була ініційована за його ж клопотанням, однак останній вказані вимоги в повному обсязі не виконав. Таким чином, згідно вищезазначеного висновку експерта було встановлено лише те, що виконаний від імені ОСОБА_5 в оригіналі розписки від 03 вересня 2015 року, виконаний самим ОСОБА_5, що під час судового розгляду не заперечував і сам представник відповідача ОСОБА_2

Суд також не має підстав вважати висновок експерта № 90/18 від 24.07.2018 року недопустимим та недостовірним, оскільки він виконаний атестованим експертом-почеркознавцем ОСОБА_18, яка має відповідне свідоцтво № 34-11 від 10.02.2005 термін дії якого подовжено до 28.05.2019 року. В зазначеному висновку міститься підпис експерта про її обізнаність про кримінальну відповідальність за ст.. 384 КК України за завідомо неправдивий висновок.

Крім того, невиконання ухвали суду від 09 жовтня 2017 року відповідачем ОСОБА_5 щодо надання додаткових зразків почерку необхідних для проведення експертизи, суд у відповідності до ч. 10 ст.. 82 ЦПК України розцінює як ухилення від подання витребуваних судом доказів, та враховуючи, що докази, які не були надані відповідачем могли б бути використані експертом для підтвердження чи спростування факту написання розписки ОСОБА_5, суд вважає, що такі дії відповідача додатково вказують на наявність існування обставини написання тексту розписки від 03 вересня 2015 року саме ОСОБА_5.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України в своїй постанові від 18.09.2013 в справі №6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ІІК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, -телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, ікщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається божником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від становлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, враховуючи положення зазначених вище статей Цивільного кодексу України та роз'яснення Верховного Суду України, наведені в постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, розписка, яка написана ОСОБА_5, за своєю правовою природою є договором позики, так як містить всі істотні умови договору позики, щодо яких сторонами була досягнена згода, а саме розмір грошової суми, яка передається, строк повернення позики, сторони зобов'язання та особистий підпис позичальника.

Пунктом першим частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами етапі 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частина друга статті 545 ЦК України визначає, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідач ОСОБА_5 своє зобов'язання щодо повернення ОСОБА_4 боргу не виконав, грошові кошти отримані в борг не повернув, а тому зобов'язання не є припиненим та підлягає виконанню шляхом стягнення суми позики у розмірі 382 464 доларів США.

Згідно з частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частина друга наведеної вище статті визначає, що договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1)він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесяти кратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2)позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Враховуючи, що в розписці про надання ОСОБА_5 грошових коштів, яка за своєю правовою природою є і договором позики, не визначено, що дана позика є безпроцентною, розмір коштів, які позивач передав відповідачеві значено перевищує п'ятдесяти кратний розмір неоподаткованих мінімумів доходів громадян, відтак, у позивача існує право вимоги сплатити відсотків за користування позикою у розмірі та рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно розрахунку позивача, з яким погоджується суд, за період з дати отримання грошових коштів у користування, тобто з 03.09.2015, щомісячно до дати 12.06.2018 як такої, що передує зверненню до суду з цією уточненою заявою, розмір відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України становить 175 196,94 дол. США.

Крім того, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено в договорі позики від 03.09.2015 ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_4 взяті в борг грошові кошти не пізні 15.10.2016, однак вказаний обов'язок, так і не виконав. А тому, з 16.10.2016 у позивача існує право вимоги щодо сплати трьох проценти річних від простроченої суми у розмірі 18 980,37 доларів США.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 76 110,34 доларів США, оскільки аналіз ч.2 ст.625 ЦК України свідчить про те, що внаслідок знецінення підлягає індексації лише грошова одиниця України - гривня, оскільки індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей, ціни в Україні встановлюються в національній валюті, тому вказана норма може бути застосована лише у разі прострочення грошового зобов'язання у гривні.

Крім того судом встановлено, що 11.11.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія 1-КИ № 206187, виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено в Книзі реєстрації шлюбів запис за № 575.(Т. 4 а.с. 112-116)

Відповідно до змісту договору позики від 03.09.2015 ОСОБА_6, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, підтвердила, що кошти за даною розпискою отримані її чоловіком за її згодою. Також ОСОБА_6 підтвердила свою згоду на передачу в заставу у якості забезпечення повернення коштів за даною розпискою свого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_5. Під даними текстом ОСОБА_6 проставлено її власноручний підпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 2 ст. 61 СК України визначає, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 СК України).

На підставі наведених вище положень СК України можна зробити висновок про те, що якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, то обов'язки за таким договором виникають не лише у того із подружжя, який уклав такий договір, а й у іншого з подружжя.

Викладене свідчить, що має місце спільний борг подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки у того з них, хто не є стороною договору (ОСОБА_6) укладеному другим з подружжя (ОСОБА_5), виникло право спільної власності на майно, одержане за цим договором (грошові кошти). Відповідно виник і обов'язок нести обтяження, пов'язані з набутим майном, в т.ч. цивільну-правову відповідальність повязану з невиконанням відповідачем ОСОБА_5 обов'язку за договором позики.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України- встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є солідарними боржниками ОСОБА_4 за борговою розпискою від 03.09.2018 року, а тому вважає, що позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача основної суми боргу, відсотків за користування позикою у розмірі та рівні облікової ставки Національного банку України та трьох відсотків річних, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума заборгованості підлягає сплаті у гривнях, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до інформації з сайту Національного банку України, офіційний курс долара США станом на 12.06.2018 (дата написання заяви про збільшення позовних вимог) згідно офіційного курсу НБУ складає: 1 долар США еквівалентно 26,0913 грн.

Таким чином з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 03.09.2015 у загальному розмірі 576 641,31 доларів США, що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 15 045 321,41 грн. грн., що включає: основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 9 978 982,96 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 4 571115,92 грн.; три проценти річних у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання у розмірі 18 980,37 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 495 222,52 грн.

Правомірність висновку суду про стягнення вищезазначених сум боргу повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що зазначена в постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 61-2814 св 18, постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №697/307/15-ц, постанові Верховного Суду України від 22.11.2017 у справі №6-2830цс16.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та зустрічних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим, суд вважає, що вони є безпідставними виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03.09.2015 між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, який діяв від імені ОСОБА_4, укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1229 (Т. 6 а.с. 180-182).

Згідно з п. 1 Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_10 купив, належну продавцю на праві особистої приватної власності квартиру № 39А, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 3/1.

Пунктом 5 Договору купівлі-продажу квартири передбачено, що Продавець (ОСОБА_8) своїм підписом під даним договором підтвердила факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від представника Покупця (ОСОБА_4В.) грошей в сумі 7 400 000 гривень та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Факт сплати ОСОБА_4 ОСОБА_8 грошових коштів за Договором купівлі-продажу додатково підтверджується квитанцією № 01 від 03.09.2015 (Т. 6 а.с. 183).

Згідно розписки від 03.09.2015 року вбачається, що 03.09.2015 довірена особа ОСОБА_4 - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_4, яка посвідчена нотаріусом у м. Празі 21.08.2015 року, - склав письмову власноруч написану розписку, щодо наступного:

«... цією розпискою підтверджую, що ОСОБА_5, паспорт серія АЕ №320999, виданий Баглійським РВ в м. Дніпродзержинську УМВС України 23.10.1996 року, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 50/38, кв. 75-76 має першочергове право на покупку квартири, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, б. 3/1, кв. 39а до 15.10.2016 року.

Після цієї дати (тобто з 16.10.2016 року) продаж даної квартири повинен бути узгоджено з ОСОБА_5, а всі кошти з продажу даної квартири повинні піти на погашення загальної заборгованості з відсотками перед ОСОБА_4, якщо сума перевищить суму заборгованості то всі інші кошти повинні бути повернені ОСОБА_5

Дана розписка дійсна при виконанні своїх зобовязань обох сторін» (Т. 5 а.с. 139).

Згідно розписки від 08.09.2015 року вбачається, що 08.09.2015 року особисто ОСОБА_4 власноруч склав письмову розписку з аналогічним текстом. Зазначена розписка ОСОБА_4 була складена у присутності свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_12 (Т. 5 а.с. 140 ).

На підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 196, виданий 24.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, квартира за адресою: АДРЕСА_1, була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_13 за ціною 10 972 732 гривні 68 копійок (Т. 6 а.с. 184-187)

Частиною 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 та 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.1, ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 604 ЦК України передбачено, що зобов'язання можуть припиняться за домовленістю сторін.

З договору купівлі продажу квартири від 03.09.2015 вбачається, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру № 39А, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 3/1за відплатним договором купівлі-продажу, за яку сплатив грошові кошти, тобто квартира була придбана ОСОБА_4, а не передана безкоштовно у власність як гарантія виконання зобов'язання ОСОБА_5 за розпискою від 03.09.2015. В зазначеному договорі відсутні будь-які умови щодо подальшого користування та розпорядженням квартирою, зокрема про те, що у разі продажу квартири, отримані грошові кошти повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 згідно розписки від 03.09.2015.

Крім того, ні розпискою від 03.09.2018 складеною ОСОБА_5, ні чинним законодавством не передбачено припинення зобовязання зарахуванням грошових коштів отриманих кредитором від продажу свого майна в рахунок погашення заборгованості боржника.

Разом з тим, в розписках наданих ОСОБА_10 03.09.2015 та ОСОБА_4 08.09.2015, мова йде про встановлення зобовязання щодо переважного права ОСОБА_5 на купівлю квартири, а також, в разі її продажу іншій особі, зобовязання ОСОБА_4 погодити її продаж з ОСОБА_5 та зарахувати отримані кошти від її продажу в рахунок боргу, що є фактично умовами, спрямованими на майбутнє щодо зміни умов розпорядження предметом нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 03.09.2015, а саме квартирою № 39А, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 3/1.

Під зміною умов договору слід розуміти чітко передбачену юридично-логічну послідовність дій та стадій, які засновані на певних діях сторін правовідношення, що виражається в різноманітних способах узгодження нових умов договору шляхом волевиявлення. Зміна договору спрямована не на ліквідацію укладеного сторонами договору, а лише на зміну окремих його умов шляхом вчинення, як правило, обома сторонами відповідних юридичних дій, які фактично за своєю природою є правочином, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно ст.. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зважаючи, що договір купівлі продажу від 03.09.2015, яким було зафіксовано купівлю ОСОБА_4 квартири № 39А, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Заньковецької, буд. 3/1, був нотаріально посвідчений, суд вважає, що будь-які інші договори, що містять зміни умов розпорядження даною квартирою в майбутньому також підлягають нотаріальному посвідченню. Враховуючи, що розписки надані ОСОБА_10 03.09.2015 та ОСОБА_4 08.09.2015 вчинені без нотаріального посвідчення, то вони відповідно до ст.. 219 ЦК України є нікчемними та у відповідності до ст.. 216 ЦК України не створюють юридичних наслідків.

Крім того, навіть якщо розглядати розписки надані ОСОБА_10 03.09.2015 та ОСОБА_4 08.09.2015, як окремі правочини, що немають на меті зміну договору купівлі продажу квартири, вони за своєю правовою природою не є борговими розписками, чи іншими правочинами, які відповідно до ст.. 509 ЦК України створюють обвязків майнового характеру для ОСОБА_4 як боржника перед ОСОБА_5 як кредитора, тобто особи, яка має підтверджені у встановленому порядку вимоги щодо грошових зобов'язань (ст.. 14.1.95. ПКУ), скільки не містять інформації про наявність боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 та про його розмір.

Разом з тим, надані представником позивача ОСОБА_16 письмові докази вказують на існування боргових правовідносин ОСОБА_4, що повязані з розпорядженням квартири № 39А в м. Київ по вул. Заньковецької, буд. 3/1 не з відповідачем ОСОБА_5, а з іншою осбою - ОСОБА_8

Так, згідно договору позики від 21.06.2013, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, ОСОБА_4 надав ОСОБА_8 в борг грошові кошти у розмірі 650 000,00 доларів США в строк до 21.06.2016. (Т. 6 а.с. 188-189)

На забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором позики від 21.06.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір від 21.06.2013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 344 (Т. 6 а.с. 190-193).

Враховуючи, що ОСОБА_8 була власником Квартири №39А перед її купівлею ОСОБА_4 згідно Договору купівлі-продажу та те, що ОСОБА_8 мала боргові зобов'язання перед ОСОБА_4, розписка від 08.09.2015 складена ОСОБА_4 та розписка, складена представником ОСОБА_4 - ОСОБА_10, якщо і може регулювати порядок розрахунків за борговими зобов'язаннями, так лише між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та визнання грошового зобовязання припининим та ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим є безпідставними, а тому суд вважає за необхідне вїх задоволенні відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_4 сплачений останнім судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 8 810 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3) заборгованість за договором позики від 03.09.2015 у загальному розмірі 576 641,31 доларів США (пятсот сімдесят шість тисяч шістсот сорок один долар США, 31 центів), що згідно з офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 15 045 321,41 грн. (п'ятнадцять мільйонів сорок пять тисяч триста двадцять одна гривень, 41 коп.) що включає:

*основну суму боргу у розмірі 382 464,00 доларів США (триста вісімдесят дві тисячі чотириста шістдесят чотири доларів США, 00 центів), що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 9 978 982,96 грн. (дев'ять мільйонів дев'ятсот сімдесят вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят дві гривні, 96 коп.);

*проценти за користування позикою у розмірі 175 196,94 доларів США (сто сімдесят п'ять тисяч сто дев'яносто шість доларів США, 94 центи), що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 4 571115,92 грн. (чотири мільйони п'ятсот сімдесят одна тисяча сто п'ятнадцять гривень, 92 коп.);

*три проценти річних у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання у розмірі 18 980,37 доларів США (вісімнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят доларів США, 37 центів), що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.06.2018 еквівалентно 495 222,52 грн. (чотириста дев'яносто п'ять тисяч двісті двадцять дві гривні 52 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та визнання грошового зобовязання припининим та зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим відмовити в повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3) понесені судові витрати у зв'язку з розглядом даної справи у виді судового збору в розмірі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петриківський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_19