Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 161/9059/17-ц

провадження № 61-11374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Волинської області в складі судді Федонюк С. Ю. від 05 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що 31 травня 2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Між сторонами постійно виникали сварки, які стали причиною розпаду сім'ї. Шлюбні відносини розірвані, сторони проживають окремо та припинили подружнє життя. Шлюб існує формально та суперечить інтересам позивача. Просить суд розірвати шлюб та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в складі судді Ковтуненка В. В. від 13 липня 2017 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований відділом РАЦС реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області 31 травня 2013 року, актовий запис № 457. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлені обставини, указані позивачем як підстава позову, а саме те, що сімейне життя подружжя не склалося, сторони фактично припинили шлюбні відносини, тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету та не ведуть спільного господарства, сім'я існує формально. Вказавши на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області в складі судді Ковтуненка В. В. від 10 жовтня 2017 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при розгляді заяви встановлено, що судовий розгляд даної справи за позовом ОСОБА_1 було призначено на 15 год. 30 хв. 13 липня 2017 року, про що відповідачу було направлено повідомлення, яке отримано ОСОБА_2 06 липня 2017 року, однак 13 липня 2017 року відповідач в судове засідання з'явився із запізненням. Вказавши на те, що відповідач не з'явився в судове засідання та не реалізував своє право надати докази на заперечення проти позову, суд послався на відсутність доказів, які б мали істотне значення для розгляду даної справи та залишив без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що питання про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року було вирішене ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2017 року, яка отримана відповідачем 19 жовтня 2017 року. Тому строк для подання апеляційної скарги на заочне рішення суду в даній справі слід обраховувати з 19 жовтня 2017 року. Подаючи апеляційну скаргу на заочне рішення у даній справі 06 листопада 2017 року, ОСОБА_2 пропустив передбачений законом строк на оскарження рішення суду першої інстанції і не навів причин пропуску указаного строку, які могли бути визнані поважними, у зв'язку із чим суд апеляційної інстанції відмовив відповідачу у відкритті апеляційного провадження на заочне рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що недотримання скаржником строків апеляційного оскарження заочного рішення було зумовлено, тим, що судом першої інстанції неналежно роз'яснено відповідачу порядок оскарження такого заочного рішення. Заочне рішення суду першої інстанції містить роз'яснення щодо можливості подання заяви про скасування такого заочного рішення, однак судом першої інстанції не роз'яснено порядок апеляційного оскарження заочного рішення суду у випадку залишення без задоволення заяви про перегляд такого заочного рішення, у зв'язку із чим місцевим судом не виконано вимоги процесуального закону щодо змісту резолютивної частини судового рішення. Указані порушення, допущені судом першої інстанції, є підставою для поновлення йому строку на апеляційне оскарження, однак судом апеляційної інстанції не забезпечено його право на апеляційне оскарження заочного рішення суду, що є конституційною гарантією, та не забезпечено його право на доступ до правосуддя.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 пропустив строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції і підстави для поновлення такого строку відсутні.

Колегія суддів касаційного суду із таким висновком не погоджується.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України в редакції на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Частиною четвертою статті 231 ЦПК України у відповідній редакції визначено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

За змістом частини третьої статті 297 ЦПК України в указаній редакції. якщо апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, та підстави, вказані у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку на апеляційне оскарження заочного рішення суду, ОСОБА_2 вказував, зокрема, на те, що резолютивна частина такого рішення містить вказівку на можливість перегляду заочного рішення на підставі письмової заяви відповідача та порядок її подання. При цьому, судом першої інстанції ні під час ухвалення заочного рішення, ні під час постановлення ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2017 року не роз'яснено відповідачу порядок оскарження заочного рішення в апеляційному порядку у випадку залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Резолютивна частина заочного рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року в частині зазначення порядку його оскарження містить наступні роз'яснення: «Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії».

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

Вирішуючи питання щодо відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції обмежився висновком про те, що резолютивна частина заочного рішення суду містить роз'яснення права на апеляційне оскарження, що не відповідає точному змісту резолютивної частини такого рішення, у зв'язку із чим апеляційним судом не надано належної оцінки доводам особи, яка подала апеляційну скаргу.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, яке може бути забезпечено шляхом розгляду по суті та наданні належної оцінки доводам заінтересованої сторони.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

У зв'язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у даній справі, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права, у зв'язку із чим ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й підлягає скасуванню, а справа направленню до апеляційного суду для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 січня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П.Штелик