________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3539/18
Провадження № 2/520/4209/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

26.03.2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач просить суд поділити спільне майно подружжя шляхом:

- визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру №53, загальною площею 46,7 кв.м., в будинку №59 корпус 2 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, та на автомобіль марки «Hyundai», модель «Gets», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336;

- визнання за ОСОБА_2 право власності: на квартиру №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі; на нежитлове приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі; на нежитлове приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що

17 грудня 1988 року між ним - ОСОБА_4 та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений шлюб, який 26 березня 2016 року було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 76, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 137494 від 26.03.2016 р.

За час перебування у шлюбі ними придбано майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира № 53, загальною площею 46,7 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59 корп. 2, придбана 24.05.1996 р. за договором купівлі продажу № Н/96-0543, визнаним дійсним згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2018 року у справі № 520/12139/17; квартира №291, загальною площею 85,9 кв.м., з допоміжними нежитловими приміщеннями №№ 46 і 47, площею 3,1 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Макаренка, 2-А, що підтверджується свідоцтвами про право власності від 20.11.2013 р. (індексний № 13137306), від 22.10.2013 р. (індексний № 11353101), від 23.07.2014 р. (індексний № 24614277) та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; автомобіль марки «HYUNDAI» модель «GETZ», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN:KMHBT51DP6U472336, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 513048 від 13.07.2006 р.

Позивач зазначив, що згоди про розділ спільного майна не досягнуто.

Для отримання в натурі своєї частки, позивач вважає за необхідне здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ним право власності на квартиру №53, загальною площею 46,7 кв.м., в будинку №59 корпус 2 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, та на автомобіль марки «Hyundai», модель «Gets», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336; а за ОСОБА_2 визнати право власності: на квартиру №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі; на нежитлове приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі; на нежитлове приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А, по вулиці Макаренка, в місті Одесі.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.04.2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі, призначено справ до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 квітня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні 09.08.2018 року позовні вимоги визнала, проти заявленого позивачем способу розподілу спільного сумісна майна подружжя не заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 17 грудня 1988 року Київським відділом РАГС міста Одеси був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується відповідним записом на аркуші №10 паспорту громадянина України серії КЕ239247, виданого 19 квітня 1996 року Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області на імя ОСОБА_2, а також не спростовувалось сторонами по справі.

26 березня 2016 року вказаний шлюб між сторонами по справі був розірваний, про що 26 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №76, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД №137494.

Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі ними було придбане наступне рухоме та нерухоме майно, а саме:

- квартира №53, загальною площею 47,8 кв.м., в будинку №59/2 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі, на підставі договору №8/96-0543 купівлі-продажу нерухомого майна від 24 травня 1996 року (а.с.7-8), право власності на яку зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_1 27.05.1996 року, запис під. №95 стр.116 кн.180 пр. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна №8/96-0543 від 24 травня 1996 року визнано дійсним на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 січня 2018 року по цивільній справі №520/12139/17, яке набрало законної сили 13.02.2018 року (а.с.9-10);

- квартира №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер 13137306, виданого 20.11.2013 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №13137872 від 20.11.2013 року (а.с.11,12);

- нежитлове приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер 11353101, виданого 22.10.2013 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №11353449 від 22.10.2013 року (а.с.13,14);

- нежитлове приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер 24614277, виданого 23.07.2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №24614616 від 23.07.2014 року (а.с.15,16);

- автомобіль марки «HYUNDAI», модель «GETZ», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 513048 від 13.07.2006 р., видане 13 липня 2006 року РЕВ 1-го МРВ ДАІ в Одеській області.

Згідно з наданими до суду Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна за №132885327 від 01.08.2018 року, за №132883221 від 01.08.2018 року, за №132883893 від 01.08.2018 року, за №132884548 від 01.08.2018 року, судом встановлено, що вказане нерухоме майно дійсно належить сторонам по справі, під обтяженням чи іпотекою не перебуває.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Сторонами в судовому засіданні було визнано, що дійсно вказане рухоме та нерухоме майно було придбане ними - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

На підставі вищевикладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, у звязку з чим судом вважається вище перелічене нерухоме та рухоме майно спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбаним за спільні кошти в період перебування у шлюбі.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України).

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з наданими до суду довідками "Адвайс Сервіс" суд повідомлено, що ринкова вартість: квартири №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі, складає в сумі 1591899 гривень 00 копійок; квартири №53, загальною площею 47,8 кв.м., в будинку №59/2 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі, складає в сумі 747262 гривні; нежитлового приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі - 21056 гривень 45 копійок; нежитлового приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі - 21056 гривень 45 копійок; орієнтовна вартість автомобіля марки «HYUNDAI», модель «GETZ», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336, складає в сумі 131000 гривень 00 копійок.

З заявленого позивачем варіанту розподілу спільного сумісного майна подружжя, який визнаний відповідачем, вбачається, що зі спільної сумісної власності подружжя позивачеві ОСОБА_1 підлягає виділу майно на загальну суму 878262 гривні 00 копійок, яке складається з: квартири №53, загальною площею 47,8 кв.м., в будинку №59/2 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі та автомобіля марки «HYUNDAI», модель «GETZ», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336; а ОСОБА_2 майно на загальну суму 1634011 гривень 90 копійок, яке складається з: квартири №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі; нежитлового приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі; нежитлового приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі.

Сторонами по справі було визнано вказаний можливий варіант розподілу спільного сумісного майна. Позивачем не заявлялись вимоги щодо стягнення з відповідача різниці вартості спільного сумісного майна подружжя, у зв'язку з виділом відповідачеві більшої частки майна.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Під час вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, судом враховується, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позов ОСОБА_1 обрунтованим, таким, що підлягає задоволенню та за можливе здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя за заявленим позивачем варіантом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданим учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові та під час розгляду справи не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідачів.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 13, 76-83, 89, 90, 141, 206, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, п. 15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право особистої приватної власності на квартиру №53, загальною площею 47,8 кв.м., в будинку №59/2 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право особистої приватної власності на автомобіль марки «HYUNDAI», модель «GETZ», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN: KMHBT51DP6U472336.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право особистої приватної власності на квартиру №291, загальною площею 85,9 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право особистої приватної власності на нежитлове приміщення №47, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право особистої приватної власності на нежитлове приміщення №46, загальною площею 3,1 кв.м., в будинку №2-А по вулиці Макаренко в місті Одесі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.