ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3810/16-ц
Провадження № 2/362/102/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Корнієнко С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Лариси Григорівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 році позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладеного 24 січня 2014 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288, у частині покупця, та внаслідок чого, перевести на позивача права та обов'язки покупця - ОСОБА_3, за Договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3; визнати за позивачем право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, шляхом перерахування вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_3, у сумі 120000 грн. з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються; зобов'язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Ларису Григорівну внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за договором купівлі-продажу ? частки квартири АДРЕСА_3, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г.

Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько ОСОБА_6, що проживав за адресою: АДРЕСА_8 Зазначену квартиру батько придбав у 1991 році, за час перебування у шлюбі з матір'ю позивача - ОСОБА_7 У 1991 році батьки позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, розірвали шлюб, проте продовжували проживати разом у спірній квартирі. Після смерті батька, позивач звернулась до Державного нотаріуса Васильківської нотаріальної контори Київської області, де їй повідомили, що 02 листопада 2004 року ОСОБА_6 заповів ОСОБА_2 усе його майно, в тому числі Квартиру. Тому, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомої власності спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2012 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Державний нотаріус Васильківської нотаріальної контори Київської області про визнання нерухомої власності спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23.05.2011 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2012 року було скасовано та було постановлено нове рішення відповідно до якого квартиру було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину Квартири (т.1 а.с. 20-23).

12 жовтня 2012 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину Квартири. Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності стали співвласниками квартири.

24 травня 2016 року відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 24.05.2016 року, позивачу стало відомо, що 24 січня 2014 року Нотаріус Іванчишина Л.Г. посвідчила нотаріально Договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за № 288 та згідно з яким ОСОБА_2 продала без повідомлення та без згоди ОСОБА_1 про намір продати свою часткуналежну ОСОБА_2 на праві приватної власності ? частки квартири АДРЕСА_4, ОСОБА_3, у зв'язку з чим було порушено переважне право позивача на придбання 1/2 частки спірної квартири як співвласника.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити, також зазначила що нотаріус повідомляла позивачку за адресою за якою вона ніколи не проживала та зареєстрована не була.

ОСОБА_2 в судові засідання не з'явилась, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник ОСОБА_3- ОСОБА_8 в судових засіданнях позов не визнав, заперечував проти його задоволення. В остаточне судове засідання безпосередньо ОСОБА_3 та його представник не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили.

Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г. в судове засідання не з'явилась, надіславши до суду заперечення проти позову, в якому зазначено, що вона вважає, що позовна заява щодо неї є необґрунтованою, просила виключити її зі статусу відповідача по даній справі (т.1 а.с.98-99).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно із положеннями ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як вбачається з положень ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Згідно з положеннями ч.2 ст.362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Відповідно до положень ст.ст.363 і 334 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається з положень п.п.5.1.-5.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально. Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (за бажанням зазначеного учасника).

Судом встановлено, що 24.01.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до п.1 вказаного Договору, Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність ? (одну другу) частку у праві власності на квартиру під АДРЕСА_9 та зобов'язується сплатити обумовлену грошову суму. Квартира загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 28,10 кв.м. складається з: двох житлових кімнат, кухні, ванної (сполучена), коридору, кладової, є балкон.

Пунктом 2 вказаного Договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 23 листопада 2012 року за реєстровим № 1-2043, і зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 11 грудня 2012 року (номер витягу: 36667961, реєстраційний номер: 37867088, номер запису: 5492в книзі: 49-26). (т.1 а.с. 142).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 21.10.2012 року ОСОБА_1 належить ? частина квартири АДРЕСА_5 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 23.05.2011 року (т.1 а.с. 25).

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1

13.09.2013 року ОСОБА_2 звернулася до Приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. із заявою щодо передачі повідомлення ОСОБА_1 як співвласнику квартири АДРЕСА_6, про свій намір продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири за ціною 120 000 грн. з дотриманням вимог ст. 362 ЦК України щодо переважного права співвласника на купівлю вказаної частини протягом одного місяця з дня отримання заяви (т.1 а.с.100). Окрім ціни, інших умов продажу часток у квартирі, зокрема часу та місця укладення договору купівлі-продажу, вказана заява не містила

16.09.2013 року приватний нотаріус Іванчишина Л.Г. заяву ОСОБА_2 відправила рекомендованим листом ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_10, яка не була вручена адресату(т.1 а.с.102-103).

13.11.2013 року приватним нотаріусом Іванчишиною Л.Г. заяву ОСОБА_2 було повторно направлено ОСОБА_1 міжнародним поштовим відправленням ЕА091100258UА, яка теж не була вручена адресату за адресою: АДРЕСА_10 (т.1 а.с.104).

Відповідачі посилаються на те, що ОСОБА_1 фактично не скористалася переважним правом на придбання частки у квартирі.

Проте, вказані доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки доказів отримання ОСОБА_1 поштового конверта від нотаріуса, щодо її переважного права на викуп частині нерухомості за її фактичним місцем проживання, суду не надано, оскільки, нотаріус повідомила її про намір ОСОБА_2 продати належну їй на праві власності ? частину спірної квартири за адресою проживання сина останньої.

Тому, суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. не було дотримано вимог ч. 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., оскільки нотаріус повинен був переконатися, що позивач належним чином була повідомлена про намір ОСОБА_2 продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири, також відсутня заява ОСОБА_1 про відмову від здійснення права переважної купівлі частки квартири.

Посвідчивши Договір від 24.01.2014 року, нотаріус позбавила ОСОБА_1 права на мирне володіння майном, а саме можливості придбати у ОСОБА_2 ? частину квартири, співвласником якої є ОСОБА_1

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, а також ратифіковано перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, належної ОСОБА_2 укладено з порушенням переважного права позивача купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Згідно з ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

На виконання вимог ч. 4 ст. 362 ЦК України ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі 120 000, яку за договором купівлі-продажу від 24.01.2014 року сплатив покупець ОСОБА_3 продавцю ОСОБА_2

В судовому засіданні представником ОСОБА_3 заявлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про переведення на неї прав та обов'язків покупця з пропуском позовної давності. При цьому, з пояснень позивача вбачається, що про продаж квартири вона дізналася лише у травні 2016 року, до суду ж із зазначеним позовом вона звернулася 29 липня 2016 року.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Положення ст.261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Тому, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому положення ч.1 ст.261 ЦК України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-152цс14.

Суд визнає поважними причини пропуску позивачем позовної давності, так як позивач постійно проживає в іншій країні та лише у травні 2016 року позивачу стало відомо від своїх представників з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна про договір купівлі-продажу від 24.01.2014 року, а тому позивач фізично не мала можливості раніше звернутися до суду з позовом про переведення на неї права та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_7, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний № НОМЕР_2), який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288, у частині покупця.

Перевести на ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) права та обов'язки покупця ОСОБА_3, за Договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний № НОМЕР_2), який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288.

Припинити право власності ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на 1/2 частки квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) шляхом перерахування вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, у сумі 120000 грн. з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються.

Зобов'язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Л.Г. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний № НОМЕР_2), який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.