Справа № 364/264/18
Провадження № 2/364/137/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2018 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченко О. В.,

за участю секретаря Бондаренко Л. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володарка справу за позовом ОСОБА_1

до Фермерського господарства «Гайок»,

про стягнення збитків у виді втраченої вигоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 01 березня 2018 року звернувся до суду з названим позовом, в якому вказав, що йому на праві приватної власності належать земельні ділянки площею 4,075 га та 4,075 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області. Позивач зазначає, що відповідач незаконно використовував належні йому земельні ділянки протягом 2014 року, тому просить суд стягнути з ФГ «Гайок» на його користь збитки у виді неодержаного доходу в розмірі 81835 гривень 76 копійок та судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надавши свої письмові заперечення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, досліджених письмових доказів, прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,075 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-КВ № 055428 (а.с.6) та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 у спадкував земельну ділянку площею 4,075 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області, після смерті батька ОСОБА_2 (а.с.7). 22.01.2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Гайок» було укладено договори оренди землі. Рішеннями Володарського районного суду Київської області № 2/364/3/15 та 2/364/3/15 вказані договори оренди було визнано недійсними та скасовано їх державну реєстрацію (а.с.10-19). Позивач вказує, що відповідач продовжував самовільно використовувати земельні ділянки позивача впродовж 2014 року. Також позивач надав договір № 15/09 купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, згідно якого ОСОБА_1 мав продати ПП «ОСОБА_3 Майстер» ріпак в розмірі 26 тон (а.с.27-28). В обґрунтування розміру збитків ОСОБА_1 надав суду довідки-розрахунки про розмір неодержаного прибутку та відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, які видані ТОВ «Мій Радник» (а.с.22-25).

Позивач в судовому засіданні просив задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову та надала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що самовільне зайняття належних позивачу земельних ділянок у 2014 році було відсутнє, оскільки між сторонами діяли договори оренди земельних ділянок та позивач отримував орендну плату за використання земельних ділянок. Та окрім того позивач самовільно зайняв в липні 2014 року належні йому земельні ділянки, та відповідачем було запропоновано розірвати укладені договори оренди (а.с.45-48), на що позивач відмовився (а.с.49-50). Також позивач до позовної заяви приєднав договір № 15/09 від 15.09.2013 року, який є фіктивним, оскільки на запит було надано інформацію щодо діяльності Приватного підприємства «ОСОБА_3 Майстер», та було встановлено, що вказане підприємство припинило свою діяльність 02.03.2010 року (а.с.64).

Свідок ОСОБА_4 надав суду показання, що йому відомо, що приблизно в 2013-2014 роках, позивач ОСОБА_1 забрав земельну ділянку в ОСОБА_5 в звязку з тим, що не було угоди про оренду землі. В 2013-2014 році, точно не памятає, ОСОБА_5 на земельній ділянці ОСОБА_1 змолотив ріпак площею приблизно 20 га. Щодо обрахунку розміру збитків втраченої вигоди відповідно до позовних вимог ОСОБА_1, йому нічого не відомо. На його думку, розмір повинен обраховуватись від площі поля, посіяної сільськогосподарської культури, зібраного урожаю і з цих розрахунків виходити на суму збитку, яку недоотримав ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_6 надав суду показання, що йому відомо, що в 2015 році була судова справа щодо земельних ділянок, де були підроблені підписи в договорах оренди з ФГ «Гайок» та ОСОБА_1 . На земельних ділянках ОСОБА_1, приблизно 26 га, був посіяний ріпак, приблизно це було 3-4 роки тому. На земельній ділянці ОСОБА_1 ріпак був посіяний ФГ «Гайок» та зібраний також ФГ «Гайок», після чого на підставі рішення суду землю було передано в користування ОСОБА_1 . Щодо порядку і розміру втраченої вигоди відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 йому нічого не відомо, будь яких документів по справі щодо стягнення втраченої вигоди на користь ОСОБА_1 йому невідомо.

Свідок ОСОБА_7 надав суду показання, що йому відомо, що ОСОБА_1 є власником земельних паїв на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області та в нього є спір з ФГ «Гайок», так як ФГ «Гайок» використовувало земельні ділянки ОСОБА_1 незаконно. Коли був спір щодо ділянки між ОСОБА_1 та ФГ «Гайок», на місце події приїжджали працівники поліції та фіксували як збирається ріпак. Ріпак на земельній ділянці ОСОБА_1 був посіяний ФГ «Гайок» та ним же і збирався. Останні три роки земельні ділянки використовуються ОСОБА_1 . Про наявність будь яких документів щодо стягнення збитків втраченої вигоди з ФГ «Гайок» на користь ОСОБА_1 йому не відомо.

Оцінюючи показання свідків, суд вважає, що вони не можуть бути прийняті судом, як доказ позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення втраченої вигоди, з врахуванням того, що в показаннях свідків міститься інформація на припущеннях, які спростовуються письмовими доказами, які досліджені в судовому засіданні. Та окрім того не можуть бути підтвердженням розміру, порядку обрахунку та порядку стягнення втраченої вигоди, згідно позовних вимог ОСОБА_1, в звязку з тим що вони є такими, що спростовані письмовими доказами та не відповідають вимогам законодавства щодо визначення розміру шкоди у вигляді втраченої вигоди.

Надані суду вищезазначені докази позивача про розмір завданих збитків не можуть бути взяті судом до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи позови про відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, суди повинні мати на увазі, що при вилученні (викупі) сільськогосподарських угідь, лісових земель, чагарників для потреб, не пов'язаних із сільсько- чи лісогосподарським виробництвом, їх тимчасовому зайнятті для інших видів використання, встановленні обмежень щодо використання земельних ділянок, погіршенні якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників, приведенні сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у не придатний для використання стан, неодержанні доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки, відшкодування збитків згідно зі статтями 156, 157 ЗК здійснюється органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та юридичними особами, які використовують земельні ділянки і діяльність яких обмежує права власників та землекористувачів.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Ст. 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Ст. 157 ЗК України визначено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993 року «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Відшкодуванню підлягають і інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості).

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 року "Про затвердження методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу", ця Методика спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (далі - розмір шкоди). Розмір шкоди визначається окремо по кожному із зазначених правопорушень.

Оскільки, відповідно до п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 р. N 963 «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держсільгоспінспекцією та її територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держсільгоспінспекції, на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. N 1619 ( 1619-2000-п ), то розрахунок ОСОБА_1 не може бути прийнятий до уваги судом, як належний та допустимий доказ.

Відповідно до ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, як-от: протиправна поведінка, збитки, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина (ст. 623 ЦК). За відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відповідальність не настає.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обовязок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Також судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на мірі і на розрахунку можливого прибутку, однак позивачем не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг бути отриманий. В даному випадку законодавством передбачено відшкодування втраченої вигоди, але позивач провів власний розрахунок розміру збитків в сумі 81835 гривень 76 копійок звернувшись до ТОВ «Мій Радник» всупереч вимогам ч. 3 ст. 157 ЗК України та Постановам КМУ № 284 від 19.04.1993 року та № 963 від 25.07.2007 року, таку ж думку викладено в постанові Верховного Суду України у справі № 3/188гс14 від 09.12.2014 року, а саме, що наміри та розрахунок теоретичного прибутку у справах про стягнення упущеної вигоди (неодержаного прибутку) не є належним доказом для підтвердження реальності намірів та реальної можливості отримання такого прибутку.

Окрім того, згідно довідки № 02-3-09/97 від 20.01.2015 року, яка видана Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, під час обстеження з виїздом на місцевість, встановлено, що спірні земельні ділянки обробляються позивачем ОСОБА_1 з липня 2014 року (а.с.58-59).

На підтвердження отримання можливої вигоди при самостійному обробітку належних ОСОБА_1 земельних ділянок, шляхом посіву ріпака, надав наступні документи: довідки Головного управління статистики у Київській області (а.с.20,21) та довідки-розрахунки ТОВ «Мій Радник» (а.с.22-25).

Згідно ч. 5 ст. 95 ЦПК України, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Позивачем ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 95 ЦПК України, не завірено належним чином довідки Головного управління статистики у Київській області (а.с.20-21) та довідки-розрахунки ТОВ «Мій Радник» (а.с.22-25) та не надано оригіналів вказаних документів, на які позивач посилається як на розмір неотриманої вигоди та на підставу задоволення позовних вимог, оскільки вказані докази у позивача відсутні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи позивача є не обґрунтованими, оскільки зазначені норми, на які позивач посилається в позовній заяві, регулюють правовідносини щодо самовільного зайняття земельних ділянок. В матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що спірні земельні ділянки під час посіву самовільно використовувались відповідачем по справі.

Визнання договору оренди земельної ділянки недійсним в судовому порядку є свідченням спору між сторонами відносно законності користування земельними ділянками і відповідно до винесення судових рішень по спору, які набрали законної сили, орендар користувався земельними ділянками виходячи з договірних відносин, які склались між сторонами.

До подібних висновків також дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14.09.2015 р. по справі №6-28589ск15.

Також, при прийнятті судом розрахунку шкоди, проведеному позивачем самостійно, суд приймає до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 14.06.2017 року у справі № 3-463гс17, в якій розяснено, що незважаючи на те, що відповідно до положень частини 3 ст. 157 ЗК України, порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обовязку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України, надані суду докази мають бути належними, допустимими та достовірними. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи вищевикладене та виходячи із норм законів, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які досліджені в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки не надано належних доказів згідно чинного законодавства, про реальну упущену вигоду через неправомірні дії відповідача.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993 року «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», Постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 року "Про затвердження методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу", ст.ст. 152, 156, 157, 158 Земельного кодексу України, ст. 22 ЦК України, ст.ст. 12, 83, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Гайок», про стягнення збитків у виді втраченої вигоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних відмовити повністю.

З повним рішенням сторони можуть ознайомитись 01 серпня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області (п. 15 п.п. 15.1, 15.5 ч.1 розділу ХІІІ „Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону №2147-VІІІ). Згідно ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини, зазначений строк апеляційного оскарження рішення суду обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. В. Ткаченко