ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/695/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Расуловою А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди одного з батьків,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 р. ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач) звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, усупроводі матері без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, відповідач) до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліттята про надання дозволу на оформлення документів для виїзду дитини за кордон.

Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4. Шлюб розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2013. З моменту розлучення дитина проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на її повному утриманні, а батько її розвитком не цікавиться, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, матеріальної допомоги не надає. Постійне місце проживання та перебування відповідача позивачу невідоме. За станом здоров'я сину потрібно оздоровитися і позивач має можливість забезпечити сину відпочинок за межами України, що буде сприяти покращенню стану його здоров'я, підвищенню рівня його світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку. Однак у зв'язку з відсутністю відомостей про місце перебування відповідача позивач не має об'єктивної можливості отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала проте заявила, що у разі якщо суд не знайде підстав для надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу батька до будь-яких зарубіжних країн і на весь час до досягнення дитиною повноліття, то на даний час є актуальним питання виїзду з дитиною до Туреччини та Єгипту.

Відповідач ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання (перебування), фактичне місцезнаходження та місце роботи якого невідоме, викликався до суду в порядку, встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте в судове засідання він не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав

Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Заслухавши позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 12.09.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 (а.с. 4).

На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2013 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 3).

Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. З того часу дитина перебуває на повному утриманні позивача, а відповідач мешкає окремо,участі у вихованні дитини не приймає, аліментів не сплачує.

При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування.

Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959.

Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності...

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України).

Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом .

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3).

Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою

другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З позовної заяви вбачається, що позивач має намір і фінансову можливість забезпечити сину відпочинок за межами України, однак у зв'язку з відсутністю відомостей про місце перебування відповідача не має об'єктивної можливості отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку.

На підставі викладених у позовній заяві доводів і оцінки наданих позивачем доказів суд дійшов до переконання, що виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон на відпочинок відповідає його інтересам, оскільки буде сприяти покращенню стану його здоров'я, підвищенню рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку.

Однак виходячи з положень вищенаведених норм матеріального права, суд дійшов висновку, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, а надання судом такого дозволу на постійній основі суперечить чинному законодавству.

Водночас суд враховує, що відповідач взагалі самоусунувся від участі у вихованні та утриманні дитини, а у зв'язку з тривалим перебуванням справи в провадженні суду позивач, ймовірно, не зможе організувати відпочинок дитини за кордоном в період літніх канікул 2018 р. За таких обставин суд вбачає підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон, а саме: до Єгипту та Туреччини, на строк до кінця 2019 р.

Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07.05.2014 було затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до вказаного Порядку кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, а оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (пп. 2 п. 7 Порядку).

Відтак за чинними правилами на оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, згоди другого з батьків не вимагається, у зв'язку з чим вимогу про надання дозволу позивачу або її представнику без згоди батька оформлювати документи для виїзду дитини за межі України суд вважає необґрунтованою.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

За подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір в загальному розмірі 1280 грн. (за дві вимоги немайнового характеру).

Оскільки позов задовольняється на ? його частину, на відповідача покладається судовий збір в сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Надати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Києва) дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до: Арабської Республіки Єгипет та Турецької

Республіки, в супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу другого з батьків ОСОБА_3в період з 1 серпня 2018 року по 31 грудня 2019 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 гривень.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, рнокпп: НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце реєстрації невідоме, рнокпп невідомий.

Рішення суду набирає законної сили, якщо після закінчення строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя:

Повне судове рішення складене 25.06.2018.