Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/13190/14-ц

провадження № 61-33823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГнідюкОлександр Борисович,

третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка ОлександраБорисовичана заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Юзькової О. Л. від 03 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 16 травня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б., третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О. Б. вчинено неправомірні нотаріальні дії щодо видачі від його імені довіреностей, якими уповноважено ОСОБА_3 розпоряджатися належними йому на праві власності транспортними засобами: ВМW Х6, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, Lexus LX570, номерний знак НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б., про визнання довіреностей недійсними задоволено та визнано вказані довіреності недійсними.

Позивач зазначав, що такими діями нотаріуса йому завдано майнової у розмірі вартості транспортних засобів та моральної шкоди, тому просив суд: визнати неправомірними нотаріальні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б. щодо посвідчення 03 червня 2013 рокудовіреностей за реєстровими №№ 707, 709, стягнути з відповідача на його користь 2 325 469, 50 грн на відшкодування майнової шкоди та 50 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року позов Будовського ОСОБА_1задоволено частково.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б. на користь ОСОБА_1 2 375 469, 50 грн на відшкодування майнової та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано недійсними довіреності, видані 03 червня 2013 року від його імені на ім'я ОСОБА_3 на розпорядження автомобілями: BMWX6, номерний знак НОМЕР_1, та LexusLX570, номерний знак НОМЕР_2. При цьому шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі, тобто виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на день звернення до суду.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд виходив з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, змін, які відбулись в його житті, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б. задоволено частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасовано.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б. на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 1 198 662, 50 грн. В іншій частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

У решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та частково задовольняючи ці вимоги, виходив із того, що автомобіль Lexus LX570, номерний знак НОМЕР_2, є речовим доказом в рамках кримінального провадження, а відтак після його закінчення буде повернутий власнику. Отже, вказаний автомобіль не втрачений позивачем, тому відсутні підстави для відшкодування майнової шкоди в розмірі його вартості.

Таким чином, внаслідок протиправних винних дій нотаріуса позивачу завдано майнової шкоди у розмірі вартості автомобіля ВМW Х6, який вибув із володіння власника поза його волею. При цьому, визначаючи розмір завданої шкоди, суд виходив з середньої ринкової вартості вказаного автомобіля.

У травні 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасувати, справу в цій частині та в частині позовних вимог про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей направити на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті судові рішення залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем у позовній заяві, крім вимоги про відшкодування шкоди, заявлена вимога про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей. При цьому суд першої інстанції зазначену позовну вимогу взагалі не розглянув, а суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув і також не дослідив обставини справи в цій частині. А без визнання неправомірними дій нотаріуса щодо видачі довіреностей вирішувати вимоги про відшкодування шкоди неможливо.

Судами попередніх інстанцій неправильно застосовано статтю 27 Закону України «Про нотаріат», оскільки нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Позивачем не подано жодного доказу, який би підтверджував незаконні дії або недбалість нотаріуса при вчиненні нотаріальної дії - посвідчення довіреності. Визнання довіреностей недійсними рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року не може бути доказом незаконних дій або недбалості нотаріуса, оскільки судовим рішенням цей факт не встановлено і не досліджувався. Також відсутні інші докази (вирок суду чи інше), що встановлювали б вину нотаріуса при посвідченні довіреностей.

Помилковим є посилання судів на те, що ненадання документів для проведення експертизи вчинялось ним умисно та як наслідок є доказом того, що ним порушено вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Жодних вимог від експерта щодо проведення експертизи він не отримував.

Посилання судів на встановлення нібито фактів, для з'ясування яких була призначена експертиза, є неправильним застосуванням статті 146 ЦПК України 2004 року.

Обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди, суд посилається на середню вартість аналогічних автомобілів, однак зазначений доказ не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 58-59 ЦПК України 2004 року.

Рішення судів щодо стягнення матеріальної шкоди прийнято на підставі матеріалів і доказів наданих лише позивачем, що призвело до неповного з'ясування обставин та прийняття рішення, яке не ґрунтується на дійсних обставинах справи й на вимогах законодавства України.

Суд першої інстанції, стягуючи моральну шкоду, лише формально обмежився цитуванням норм закону та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не зазначивши, у чому полягають страждання позивача.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 12 травня 2013 року ОСОБА_1 виїхав за межі України.

03 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О. Б. посвідчено довіреності від імені ОСОБА_1, якими уповноважено ОСОБА_3 розпоряджатися автомобілем ВМW Х6, номерний знак НОМЕР_1, та автомобілем Lexus LX570, номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року визнано недійсними довіреності від 03 червня 2013 року, якими уповноважено ОСОБА_3 розпоряджатися належними Будовському ОСОБА_1на праві власності транспортними засобами: ВМW Х6, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, Lexus LX570, номерний знак НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, оскільки на момент посвідчення нотаріусом зазначених довіреностей, ОСОБА_1 був відсутній на території України.

Подільським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190, частиною 2 статті 289 КК України, щодо незаконного заволодіння транспортними засобами, належними на праві власності ОСОБА_1. Автомобіль Lexus LX570, номерний знак НОМЕР_2,є речовим доказом у рамках вказаного кримінального провадження, і після його закінчення, як зазначив апеляційний суд, буде повернутий власнику.

Відповідно до листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 січня 2017 № 31/885 автомобіль ВМW Х6, номерний знак НОМЕР_1, перебуває у розшуку.

Згідно з положеннями статті 215 ЦПК України 2004 року у вступній частині рішення суду зазначається предмет позовних вимог, у описовій частині рішення суду зазначаються докази досліджені судом; у мотивувальній частині рішення суду встановлюються обставини і визначаються відповідно до них правовідносини; зазначаються мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти, у резолютивній частині судового рішення зазначається висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновок суду по суті позовних вимог.

Аналогічні висновки має містити і рішення суду апеляційної інстанції (стаття 316 ЦПК України 2004 року).

Так, позивач, звернувшись до суду з цим позовом, крім вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, також просив визнати неправомірними дії нотаріуса щодо посвідчення довіреностей.

Проте суд першої інстанції позовну вимогу про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей не розглянуввзагалі, ці обставини позову не досліджував. Суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув і також не дослідив обставини справи щодо цієї позовної вимоги.

При цьому суди не врахували, що вимогу про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей не можна розглядатії окремо від вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, що є похідною, оскільки вимога про відшкодування шкоди грунтується на неправомірності дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що при об'єднанні в одне провадження кількох вимог або прийнятті зустрічного позову чи позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, має бути сформульовано, що саме ухвалив суд щодо кожної позовної вимоги.

Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Згідно з частиною другою статті 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, подала недійсні або підроблені документи.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині другій статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди попередніх інстанцій, пославшись на преюдиційність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року, не звернули уваги на те, що зазначеним рішенням не встановлювався факт неправомірності дій нотаріуса при посвідченні довіреностей, оскільки довіреності визнано недійсними не у зв'язку із порушення правил порядку вчинення нотаріальних дій, а на підставі частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України у зв'язку з відсутністю волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення правочинів від 03 червня 2013 року. Крім того, нотаріус був залучений до участі в справі як третя особа.

Суди не надали цим обставинам належної правової оцінки, тому факт неправомірності дій нотаріуса при посвідченні довіреностей є їхнім припущенням, що заборонено в силу частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Отже, судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року не встановлювався факт незаконних дій або недбалості нотаріуса при вчиненні нотаріальної дії - посвідчення довіреностей.

Крім того, стягнувши на відшкодування майнової шкоди 1 198 662,50 грн, суд апеляційної інстанції послався на факт розшуку автомобіля, що зазначений у листі Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 січня 2017 № 31/885, вказавши при цьому про неправомірні дії нотаріуса.

Разом з тим суд не дослідив та не перевірив на підставі чого автомобіль ВМW Х6, номерний знак НОМЕР_1, перебуває у розшуку, не встановив причинного зв'язку, чи пов'язаний цей розшук саме з незаконними діями нотаріуса при посвідченні довіреностей.

Згідно з листом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 січня 2017 № 31/885 автомобіль LEXUS LX 570, 2013 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_2, перереєстровано на нового власника 05 червня 2013 року, а автомобіль BMW Х6, 2012 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_1, перереєстровано на нового власника 27 березня 2015 року.

З наданої позивачем інформаційної довідки, яка є роздруківкою з комп'ютера та не засвідчена належним чином, вбачається, що зазначені автомобілі були перереєстровані відповідно 04 червня 2013 року.

Проте суди, взявши за доказ вчинення правочинів з відчудження автомобілів на підставі оформлених довіреностей надану позивачем інформаційну довідку, не встановили її походження.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року суди: не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не розглянули позовну вимогу про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо посвідчення довіреностей, вирішивши при цьому питання щодо похідних від неї вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди;не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка ОлександраБорисовича задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк