Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/475/18 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу № 289/475/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору та поновлення прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. в м. Радомишль,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк» або банк). Просила визнати частково недійсним кредитний договір від 13 липня 2007 року №ZRRWAE00000180 в частині: плати за дострокове погашення кредиту, який би розмір вона не носила (пункт 3.11); плати щомісяця в період сплати 0,14% від суми наданого кредиту; плати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1% на суму виданого кредиту в момент надання кредиту; за проведення додаткового моніторингу; за щомісячні комісії на користь банку. Також просила поновити її права шляхом зобовязання відповідача повернути їй грошові кошти, отримані в рамках виконання перерахованих умов кредитного договору. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за умовами договору банк орієнтовно отримав 2 733,6 дол. США за те, що при обслуговуванні кредиту вчиняв дії на власну користь або отримував кошти за те, що не надавав їй, як позичальнику, жодних послуг, що суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11,18).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у звязку зі спливом позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зокрема зазначає, що заява про застосування позовної давності надійшла до суду від представника відповідача, повноваження якої підтверджені ксерокопією довіреності, що видана колишнім головою правління ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_2, який на момент розгляду даної справи не обіймав відповідної посади, чим не дотримані положення частин третьої, шостої та восьмої ст.62 ЦПК України. Окрім того не враховано, що строк позовної давності переривався шляхом подання нею у 2013-2017 роках позовів про визнання кредитного договору недійсним та судом не прийнято до уваги, що кредитний договір укладений на пять років до 12 липня 2012 року. Також не зясовувалося питання внесення нею останнього платежу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору від 13 липня 2007 року ZRRWAE00000180 банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 липня 2007 року до 12 липня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 29 078,84 дол. США на наступні цілі: купівля автомобіля 20 604 дол. США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 6 885 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору (ксерокопія договору, а.с.56-58).

Згідно з пунктом 3.11 кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у п.7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. При достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково (п.7.5 кредитного договору).

При невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видавався в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.6.2 кредитного договору). Згідно з пунктом 2.2.11 кредитного договору для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пені, винагороди).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірний кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_1, підписаний не останньою. Відтак, у момент підписання договору сторони домовилися щодо усіх істотних його умов, а тому з 13 липня 2007 року позивач була обізнана зі змістом усіх пунктів (положень), які просить визнати недійсними у даній справі, чим спростовуються доводи апеляційної скарги з приводу того, що про існування кредитного договору від 13 липня 2007 року їй стало відомо лише при отриманні матеріалів позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» до неї та ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно боржника у цивільній справі №289/1700/13-ц.

Разом із тим, хоча умови договору й передбачають при достроковому погашенні кредиту додатковий платіж банку за користування кредитом за нульовою ставкою, але за фактом такої винагороди у реальності не існує та й позивач не довела, що додатково погасила кредит, що відповідач нарахував за таких обставин винагороду, а позивач її сплатила, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Так, частиною першої ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємодії з положеннями ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, окрім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежів від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення (зміну) кредитного договору тощо).

Із огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги та висновками суду першої інстанції про те, що оспорені пункти кредитного договору, які передбачають плату за послуги, що супроводжують кредит та які банк вчиняє на власну користь (плата винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1% на суму виданого кредиту в момент надання кредиту та винагорода за додатковий моніторинг) не відповідають вимогам справедливості та суперечать частині першій ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Це ж стосується щомісячної плати 0,14% від суми наданого кредиту та щомісячних комісій на користь банку, оскільки відповідач не зазначив, які саме послуги надає позивачу за такі плати та комісії. Отже вимога ОСОБА_1 про визнання недійсними вищевказаних положень кредитного договору є обґрунтованою.

Разом із тим, частини третя та четверта ст.267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частини перша ст.257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполучного Королівства», пункт 5570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з частиною першою ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Банк довів, що ОСОБА_1 інформацією про зміст пунктів кредитного договору, дійсність яких вона оспорює у даній справі, володіла не пізніше ніж на момент укладення кредитного договору (13 липня 2007 року), оскільки ці пункти були внесені до договору на час його укладення та у подальшому, шляхом внесення змін і доповнень до кредитного договору, не змінювалися. ОСОБА_1 належними та допустимими доказами такого факту не спростувала. Проте із позовом про визнання правочину часткового недійсним, тобто визнання недійсними окремих його пунктів, звернулася до суду 09 березня 2018 року, тобто із пропуском загального строку позовної давності (13 липня 2007 року + 3 роки = липень 2010 року), пропустивши більше семи років. Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності суд не звернув уваги на строк повернення коштів до 12 липня 2012 року та не зясував питання внесення нею останнього платежу в погашення заборгованості не змінюють висновків суду першої інстанції, враховуючи предмет позову. Заявлено позов про визнання правочину частково недійсним, а не про стягнення заборгованості за кредитним договором. Лише за зобовязаннями з визначеним строком виконання (стягнення кредитної заборгованості) перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, якій передбачений умовами кредитного договору, що відповідає приписам частини пятої ст.261 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що представником ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю ОСОБА_4 у відзиві на позову заяву від 11 квітня 2018 року заявлено про застосування судом позовної давності (а.с.38). У апеляційній скарзі ставляться під сумнів повноваження представника позивача.

Повноваження ОСОБА_4, як представника, яка підписала фактично заяву про застосовування позовної давності, підтверджуються копією довіреності №7747-К-О, що видана ОСОБА_5 27 грудня 2016 року, як головою правління банку (а.с.41).

Загальновідомою обставиною, яка не потребує доказуванню, є те, що ОСОБА_5 обіймав посаду голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» з 20 грудня 2016 року до 20 липня 2017 року. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували уповноваженість особи, яка обіймає посаду голови правління банку, видавати довіреності.

Отже, 27 грудня 2016 року під час перебування на посаді (з 20 грудня 2016 року по 20 липня 2017 року) за підписом посадової особи банку, уповноваженою на це - ОСОБА_5, від імені юридичної особи видана довіреність ОСОБА_4, яка обіймає посаду начальника відділу філії «Житомирське регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», якою останню уповноважено на три роки, із дати видачі довіреності (до 27 грудня 2019 року), зокрема, подавати та підписувати процесуальні документи від імені відповідача. ОСОБА_4 подала заяву 11 квітня 2018 року. Станом на час перегляду справи апеляційним судом дію довіреності на ОСОБА_4 новим головою правління банку не припинено, а тому доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції вимог частин третьої та восьмої ст.62 ЦПК України не ґрунтуються на положеннях Закону. Решта доводів апеляційної скарги з цього приводу з огляду на вищевикладене також не можуть змінити фактичних обставин справи щодо заявленя банком про застосування позовної давності та прийняття цієї заяви до уваги судом першої інстанції, а та обставина, що ОСОБА_5 на час подачі відзиву вже не обіймав посади голови правління банку не має юридичного значення для розгляду даного спору, оскільки новий очільник довіреність, яку надавав попередник, не відкликав.

Відносно переривання перебігу позовної давності, то дійсно за змістами частин першої та другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що стала звертатися із позовами до банка лише у 2013-2017 роках, тобто коли позовна давність за позовом про визнання правочину недійсним в цілому або його окремої частини сплинула (13 липня 2007 року + 3 роки = 2010 рік). Окрім того, за приписами частини другої ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення кредитором позову до боржника, а не навпаки, як у даному випадку, предявленням позову боржника до кредитора. Не зупиняє перебігу позовної давності й залишення позову без розгляду.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є обґрунтованою, враховуючи, що позивач ще у 2007 року підписала кредитний договір, відбулося часткове виконання за даним кредитним договором (банк надав позичальнику грошові кошти), строк загальної позовної давності щодо позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому або його окремої частини сплинув ще у липні 2010 року, не доведено й обставин із якими закон повязує переривання перебігу строку позовної давності до його спливу, клопотань про визнання поважними причин пропуску позовної давності ОСОБА_1 або її представником не заявлено, а тому приймаючи до уваги, що позов є частково доведеним, то у його задоволенні законно відмовлено за пропуском строку позовної давності. Вимога про поновлення прав є похідною, а тому не потребує додаткового правового обґрунтування з огляду на вищевикладене.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, то відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, ураховуючи, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 04 серпня 2018 року.