Ухвала

03 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 509/2534/15-ц

провадження № 61-15539ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2016 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Олан-Транс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Атрекс Лайн», про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки, договору іпотеки та додаткових угод до них, за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Олан-Транс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрекс Лайн» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав засобам поштового зв'язку касаційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2016 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року, повний текст якої складено 05 лютого 2018 року, та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2018 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 за подання касаційної скарги. Касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків, а саме - заявнику слід було надати документ про сплату судового збору, та встановлено для виправлення вказаних недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали, і роз'яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 438, заявник отримав вказану ухвалу 02 травня 2018 року.

14 травня 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про зменшення суми судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 330 053 грн 10 коп. з посиланням на те, що вказана сума є непомірною для ОСОБА_1 і перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік, тому заявник просив зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги до 7 308 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 за подання касаційної скарги. Касаційну скаргу повторно залишено без руху для усунення недоліків, а саме - заявнику слід було надати документ про сплату судового збору, та встановлено для виправлення вказаних недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали, і роз'яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду. В цій ухвалі Верховним Судом було зазначено, що наведені у клопотанні доводи не дають підстав для його задоволення та зменшення ОСОБА_1 розміру судового збору за подання касаційної скарги, оскільки представником заявника не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно позбавлений можливості сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у встановленому законом розмірі, зокрема доказів про доходи чи їх відсутність у 2017 році. Безпідставне зменшення розміру судового збору є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 748, заявник отримав вказану ухвалу 22 червня 2018 року.

13 червня 2018 року до Верховного Суду повторно надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про зменшення суми судового збору за подання касаційної скарги з 330 053 грн 10 коп. до 7 308 грн., в якому заявник посилався на обставини, викладені у попередньому аналогічному клопотанні, а також на те, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя має бути ефективним та не обмежуватися таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Очевидним є те, що розмір судового збору в сумі 330 053 грн 10 коп. перевищує 5 відсотків розміру річного доходу фізичної особи за попередній календарний рік.

У задоволенні клопотання слід відмовити з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно з частинами першою та третьою статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Наведені у клопотанні доводи не дають підстав для його задоволення, оскільки представником заявника повторно не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно позбавлений можливості сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у встановленому законом розмірі, зокрема доказів про його доходи у 2017 році, які не перевищують 5 відсотків розміру річного доходу заявника, що відповідно до вищенаведеної статті 8 Закону України «Про судовий збір» є умовою зменшення судового збору. Вимога ухвали Верховного Суду від 21 травня 2018 року про надання таких доказів фактично проігнорована. Посилання заявника на Конвенцію та практику ЄСПЛ у даному контексті є необґрунтованим, оскільки за відсутності у суду інформації про майновий стан заявника та розмір його доходів зменшення розміру судового збору, який має бути сплачений особою за подання касаційної скарги відповідно до законодавства, суперечитиме положенням статті 6 Конвенції щодо права кожного на справедливий суд та вищенаведеній практиці ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, заявником не доведено, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті ним судового збору у встановленому законом порядку і розмірі.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

У відведений судом строк та станом на 03 серпня 2018 року заявником не виконано вимоги, зазначені в ухвалі про залишення його касаційної скарги без руху, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження. Тому касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику ОСОБА_1 - адвокату ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2016 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2018 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук