Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 227/277/17

провадження № 61-28186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача - Дегтярьов ЄвгенВолодимирович,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Корчистої Л. І., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 000,00 дол. США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2028 року.

З метою своєчасного і належного виконання ОСОБА_5 узятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, 11 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася відповідати за повне і своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» і публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» було передано право грошової вимоги за вказаним кредитним договором від 11 червня 2008 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» було передано право грошової вимоги за вказаним кредитним договором від 11 червня 2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору від 11 червня 2008 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 12 272,84 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 949,00 дол. США та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 323,84 дол. США, яку ПАТ «Альфа-Банк» просило солідарно стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк», ОСОБА_5 у лютому 2017 року пред'явив зустрічний позов до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Омега Банк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору банк не надав йому детальну інформацію про умови кредитування, як передбачено статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також у порушення вимог пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року № 168, кредитним договором встановлено платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, і ці умови згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими.

Оскільки зміст кредитного договору від 11 червня 2008 року суперечить вимогам законодавства, то ОСОБА_5, просив визнати цей договір недійсним.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2017 року у складі судді Левченка А. М. позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2008 року у загальному розмірі 12 272,84 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 949,00 дол. США та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 323,84 дол. США.

У задоволення зустрічної позову ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 5 004,59 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд стягнув заборгованість за цим договором солідарно з позичальника і поручителя, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Встановивши, що оспорюваний правочин підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, що вбачається з вищенаведених положень кредитного договору (п. 10.13. Договору), з якими відповідач погодився шляхом його підписання, про що свідчить його особистий підпис на ньому, отже, підстав для визнання кредитного договору від 11 червня 2008 року недійсним немає.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 скасовано і ухвалено нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним пункт 3.11 кредитного договору від 11 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, відповідно до якого позичальник за перевірку документів у день фактичної видачі кредиту сплачує банку комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів у нього виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника і поручителя. Встановивши, що оспорюваний кредитний договір містить умови, що встановлюють платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірка документів для видачі кредиту), апеляційний суд дійшов висновку, що ці умови договору є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічного позову.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив усіх обставин справи, у порушення положень статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не врахував, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки банк не поінформував його про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, що позбавило його можливості для здійснення свідомого вибору та призвело до укладення договору на явно невигідних для нього умовах, отже є підстави для визнання кредитного договору недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» не оскаржується, тому відповідно до статті 400 ЦПК України у цій частині рішення суду в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга ПАТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що встановлення комісії за перевірку документів для видачі кредиту є діями на власну користь банку, оскільки ці дії вчиняються виключно для задоволення потреб позичальника з приводу отримання кредиту. Також ПАТ «Альфа-Банк» не є належним відповідачем за вимогами про визнання кредитного договору недійсним, оскільки цей договір позичальником було укладено з ВАТ «Сведбанк». Крім того, позичальником пропущено позовну давність, оскільки із позовом до суду ОСОБА_5 звернувся у лютому 2017 року, а про порушення своїх прав дізнався у червні 2008 року, під час укладення оспорюваного правочину.

Відзив на касаційні скарги учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 11 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (придбання квартири), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши, що пунктом 3.11 кредитного договору від 11 червня 2008 року передбачено сплату позичальником комісії у розмірі 1 % від розміру кредиту за перевірку документів у день фактичної видачі кредиту, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вказані умови договору встановлюють платіж, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірка документів для видачі кредиту), отже ці положення договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Доводи ОСОБА_5 про необхідність визнання кредитного договору від 11 червня 2008 року недійсним у цілому є необґрунтованим з наступних підстав.

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Таким чином, посилання касаційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору від 11 червня 2008 року в цілому безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_5 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Визнання ж окремих умов договору недійсними не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Альфа-Банк», що банк є неналежним відповідачем у цій справі про визнання кредитного договору недійсним, оскільки оспорюваний правочин було укладено із ВАТ «Сведбанк» та те, що позичальником пропущено позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позові, також не впливають на правильність висновків апеляційного суду.

Так, судом установлено, що 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» було передано право грошової вимоги за вказаним кредитним договором від 11 червня 2008 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» було передано право грошової вимоги за вказаним кредитним договором від 11 червня 2008 року.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. (частина третя статті 656 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

З урахуванням вказаного, ПАТ «Альфа-Банк» як новий кредитор набув статусу сторони за кредитним договором від 11 червня 2008 року, отже є належним відповідачем у справі про визнання цього договору недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Заяву про застосування позовної давності ПАТ «Альфа-Банк» до суду не подавало, тому ці доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним у зв'язку із пропуском позовної давності.

Таким чином, доводи касаційних скарг ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_5 на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи касаційних скарг фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 і публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк