Справа №:755/172/18
Провадження №: 2/755/158/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представника позивача Форманюк В.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна,

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - КМР) з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м., яка належить територіальній громаді м. Києва в особі КМР вибула з її володіння без волі власника. Так, відповідно до обмінного ордеру № 1088 від 07 серпня 1985 року, виданого Управлінням по обліку і розподілу житлової площі виконавчого комітету КМР народних депутатів, квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_4, який зареєстрований у вказаній квартирі з 27 серпня 1985 року, але фактично проживав в ній не більше трьох років, що стало підставою для подання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Під час розгляду вказаної справи в суді, підприємству стало відомо, що спірна квартира двічі перепродана: 11 листопада 2016 року власником став ОСОБА_5, а з 03 грудня 2016 року - ОСОБА_3, який звернувся до підприємства для отримання довідки форми 3 для подальшого відчуження квартири. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 Підставою для виникнення права власності ОСОБА_3 на квартиру є договір купівлі-продажу № 997, укладений 03 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. Разом тим, підставою для набуття у власність ОСОБА_5 зазначеної квартири став договір купівлі-продажу № 2702, укладений 11 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. При цьому, в зазначеному договорі купівлі-продажу вказано, що спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 28 серпня 1997 року, згідно з розпорядженням (наказом) № 34-193 та зареєстрованого в Київському міському БТІ 10 вересня 1997 року за реєстраційним № 1076. Згідно інформації, наданою Дніпровською РДА у м Києві від 17 листопада 2017 року № 10005/43/2/103, станом на 17 листопада 2017 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 не видавалось. Крім того, відповідно до інформації КП КМР Київського міського БТІ від 21 листопада 2017 року № 062/14-14358 (И-2017), за реєстраційним № 1076 проводилася реєстрація права власності на квартири, як окремі об'єкти нерухомого майна, в будинку АДРЕСА_5. Крім того, згідно з даними реєстрових книг Бюро, за вищезазначеною адресою 10 вересня 1997 року реєстрація права власності на будь-яке нерухоме майно не здійснювалося. Відповідно до розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА) від 10 грудня 20101 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві», будинок АДРЕСА_1 передано до сфери управління Дніпровської РДА у м. Києві. Як вбачається з листа Дніпровської РДА у м. Києві від 11 жовтня 2017 року № 8916/43/2/103, рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалося, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалося. Крім того, згідно з інформацією КП КМР Київське міське БТІ від 20 липня 2017 року № 062/14-12835 (И-2017), квартира АДРЕСА_1 на праві власності за будь-ким не реєструвалася. Таким чином, спірна квартира є комунально власністю та належить територіальній громаді міста в особі КМР, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади в силу закону на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_5 не набував право власності на майно у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просить суд витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Києва в особі КМР квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 1985 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, ОСОБА_4 виданий ордер № 1088 відповідно до якого він має право на вселення, в порядку обміну з ОСОБА_9, в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року, ОСОБА_7 передав у власність, а ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м. (а.с. 29-32).

Згідно п. 2 договору, предмет договору належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 28 серпня 1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 28 серпня 1997 року № 34-193. Реєстрація права власності проведена Київським міським БТІ 10 вересня 1997 року і записана у реєстрову книгу за № 1076.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2016 року, ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м. (а.с. 33-34).

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, якщо набувач майна знав чи міг знати про відсутність у продавця повноважень на відчуження.

Наполягаючи на позові представник позивача пояснила, що орган приватизації житла Дніпровської РДА у м. Києві не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалося, що підтверджується листом Дніпровської РДА у м. Києві № 8916/43/2/103 від 11 жовтня 2017 року (а.с. 10).

Крім того, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ», квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована, що підтверджується листом КП КМР «Київське міське БТІ» від 20 жовтня 2017 року № 062/14-12835 (И-2017) (а.с. 21-22).

Також представник позивача посилається на те, що за реєстраційним № 1076 проводилася реєстрація права власності на квартири, як окремі об'єкти нерухомого майна, в буд. АДРЕСА_5 (а.с. 25-26).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що відповідач ОСОБА_3 міг знати про те, що предмет договору належить ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 28 серпня 1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 28 серпня 1997 року № 34-193 та що реєстрація права власності проведена Київським міським БТІ 10 вересня 1997 року і записана у реєстрову книгу за № 1076, що зазначено договорі купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, яким не підтверджується право власності продавця. Крім того, він і не міг знати про те, що квартира належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Семеновою Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11 листопада 2016 року за реєстровим № 2702, за яким проводилася реєстрація права власності на квартири, як окремі об'єкти нерухомого майна, в буд. АДРЕСА_5. При придбанні нежитлового приміщення відповідач не мав можливості здійснювати перевірку усіх угод які укладалися у відношенні цього об'єкту, таких прав не надано покупцю згідно чинного законодавства.

Жодних належних доказів вибуття спірного майна саме з власності територіальної громади м. Києва прокурором не представлено, тоді як рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2016 року є чинним, у встановленому законом порядку не скасоване.

Право власності відповідача на майно, щодо якого заявлено позов про витребування, набуто на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 997, вказаний договір купівлі-продажу не оспорювався, не визнаний недійсним чи нечинним.

Згідно приписів п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується; якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З урахуванням викладеного, встановлені вище обставини справи підтверджують те, що відповідач не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину з підстав можливого використання підробленого документу під час продажу йому майна, а отже, з урахуванням оплатності правочину, є добросовісним набувачем спірного майна.

Віндикаційний позов може бути задоволено лише за наявності доказів приналежності майна позивачу, факту вибуття цього майна із володіння, факту неправомірного перебування цього майна у володінні іншої особи, яка володіє ним без відповідної правової підстави.

В свою чергу, прокурором у справі та позивачем, як особами на яких процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог належними та допустимими доказами, в межах справи, що розглядається, не було доведено приналежності права власності на спірне майно при встановленні наступних обставин.

Із долучених прокуратурою до позовної заяви рішень органів місцевого самоврядування та переліку майна, яке приймалось до комунальної власності, навіть не вбачається, що спірні приміщення передавались до комунальної власності.

Так, статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Також, у ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно взагалі не було зареєстровано та у Київської міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ.

Отже, оскільки спірне майно ніколи не належало та не належить територіальній громаді міста Києва, будь-які правовстановлюючі документи у Київській міській раді на спірне майно також відсутні.

Окремо слід звернути увагу на наступне.

ППВС України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» п. 11 роз»яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Позивачем не доведено факту належності до комунальної власності територіальної громади м. Києва квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м.

За таких обставин, відсутність факту належності до комунальної власності територіальної громади м. Києва квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м. не породжує право на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Так, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 143 Конституції України, ст.ст. 328, 387, 388 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 1-13, 18, 77-83, 89, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07 серпня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко