Постанова

Іменем України

30 липня 2018 року

м. Київ

справа № 495/5677/16-ц

провадження № 61-14211св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, Світлодолинська сільська рада Саратського району Одеської області, ОСОБА_7, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року у складі судді Боярського О. О. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його батько ОСОБА_8, який за кілька днів до своєї смерті склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповів ОСОБА_5 Вважає, що заповіт не відповідав його волі, оскільки за станом здоров'я ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, складений та посвідчений 18 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу МельникО. М., щодо спадкування ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 усього майна належного заповідачу на день смерті.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Світлодолинська сільська рада Саратського району Одеської області, ОСОБА_7, про вступ у спадщину та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_8 Після звернення до нотаріуса щодо оформлення спадщини, їй стало відомо, що ОСОБА_8 крім іншого, також є співвласником отари овець у кількості 450 голів, які знаходяться у с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області. Зважаючи на відсутність у неї документів, які підтверджують право власності спадкодавця на 1/2 частини цієї отари овець вона змушена звернутися до суду із відповідним позовом.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила встановити факт належності 1/2 частини отари овець у загальній кількості 450 голів, що знаходяться у с. Світлодолинське, Саратського району Одеської області та перебувають під контролем ОСОБА_7, визнати її такою, що прийняла спадину після смерті ОСОБА_8 на вказане майно та визнати за нею право власності на 1/2 частини отари овець у загальній кількості 450 голів.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, складений та посвідчений 18 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу МельникО. М. під р. н. 1, щодо спадкування ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, усього майна належного заповідачу на день смерті - недійсним. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний заповіт є недійсним із підстав передбачених статтею 225 ЦК України, що підтверджується висновками експертного дослідження, який вказує на неспроможність ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання оспорюваного заповіту.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є такою, що набула відповідних прав спадкоємця за заповітом, у зв'язку з тим, що він є недійсним, що свідчить про безпідставність її позовних вимог та відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що призначеним судом апеляційної інстанції у цій справі за клопотанням ОСОБА_5, висновком експерта встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18 січня 2016 року. При цьому суд вказав на відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5, оскільки заповіт, за яким вона була спадкоємцем майна померлого, визнано недійсним.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд, порушуючи статтю 145 ЦПК України 2004 року взагалі не призначив проведення жодної експертизи, натомість ним для встановлення психічного стану ОСОБА_8 у момент укладення та посвідчення заповіту використано, матеріали експертного дослідження, здійсненого в межах кримінального провадження з порушенням порядку призначення та проведення судово-медичної експертизи, на підставі яких зроблено необґрунтований висновок щодо абсолютної неспроможності заповідача в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Призначення судом апеляційної інстанції комплексної експертизи та її проведення відбулось з порушенням норм процесуального законодавства, проте у призначенні повторної комплексної судово-психіатричної експертизи за клопотанням відповідача, всупереч вимогам статті 113 ЦПК України, відмовлено. До складу експертів, які проводили комплексну експертизу, включено особу, яка не відповідала вимогам Закону України «Пpo судову експертизу», зокрема, залучений до складу комісії професор-уролог ОСОБА_10 не є атестованим експертом та не внесений до Державного реєстру атестованих судових експертів. У розумінні приписів пункту 1.5 Інструкції ОСОБА_10 не можна вважати фахівцем закладу охорони здоров'я чи іншого відомства, оскільки університет, у якому він працює, не підпадає під визначення «закладу охорони здоров'я чи іншого відомства».

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву.

У травні 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції.

За життя ОСОБА_8 зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склавши заповіт, який 18 січня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О. М., зареєстрований у реєстрі за № 1, згідно з яким, усе своє майно де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті на що за законом заповідач матиме право заповів - ОСОБА_5

27 квітня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_5 та зазначеного заповіту, приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвою Т. М. заведена спадкова справа № 12/2016 року, відповідно до якої 27 травня 2016 року зареєстрована заява ОСОБА_4, а 21 липня 2016 року заява ОСОБА_12 про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним заповіту, ОСОБА_4 вказував на те, що його батько в момент підписання заповіту за станом свого здоров'я не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Згідно з медичними картками стаціонарного хворого ОСОБА_8 у період з 21 грудня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, за виключенням періоду часу з 14 січня 2016 року по 21 січня 2016 року, ОСОБА_8 перебував у медичних закладах, а саме: з 21 грудня 2015 року по 26 грудня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеському обласному клінічному медичному центрі, з 26 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року та з 21 січня 2016 року по день своєї смерті знаходився в реанімаційному відділенні клініки «Інто-Сана». За час перебування в медичних закладах його стан характеризувався різними ступенями тяжкості, про що свідчать записи медичного персоналу вказаних закладів.

Відповідно до висновку експерта від 28 березня 2017 року № 50 КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», складеного на підставі постанови слідчого Чорноморського ВП Овідіопольського ВП в Одеській області від 27 лютого 2017 року судово-медичною експертною комісією, до якої увійшли судові експерти за спеціальностями - «Судова-медична експертиза» та «Судово-психіатрична експертиза», згідно з яким ОСОБА_8 абсолютно не міг розуміти своїх дій та (або) керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18 січня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції ухвалою від 08 листопада 2017 року призначив у справі комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизи для доведення стану ОСОБА_8 на момент складання заповіту з переліком питань та експертних медичних установ запропонованих ОСОБА_5

Згідно з висновком експерта від 30 листопада 2017 року № 322 КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» за результатами проведення судово-медичною експертною комісією у складі лікарів судово-медичних та судово-психіатричних експертів комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 страждав важкою хронічною патологією, в тому числі, в момент складання та підписання заповіту 18 січня 2016 року, зокрема невиліковним захворюванням нирок у термальній стадії, а саме: на «Хронічну хворобу нирок Vступеня, двобічний нефросклероз, хронічний пієлонефрит, латентний перебіг, анемія важкого ступеню, дисметаболічний двосторонній гідраторакс, асцит, хронічний ерозивний гастрит астрального відділу шлунку, ерозивний дуоденіт стадія загострення; супутній - хронічне обструктивне захворювання легень інфекційне загострення, гнійний ендобронхіт, емфізема легень, пневмофіброз ДН 1 ступеня, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз СН А2 ступеня Артеріальна гіпертензія 2 ступеня, високий ризик», що обумовило виникнення у нього за життя в період часу з 21 грудня 2015 року, в тому числі і в момент складання та підписання заповіту від 18 січня 2016 року функціонального розладу психіки у вигляді синдрому порушеної свідомості за мерехтливим типом, на тлі глибокої астенії, прогресуючої поліорганної недостатності та вираженого інтоксиційного синдрому, що за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду є клінічними ознаками «Органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу» (F06.6), який суттєво вплинув на його психічний стан, у зв'язку з чим, ОСОБА_8, абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання і підписання заповіту від 18 січня 2016 року.

Суди попередніх інстанцій правильно врахували вказаний вище висновок, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивач довів свої вимоги, що є його процесуальним обов'язком. При цьому суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, в тому числі й висновок комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, й надавши йому належну оцінку, дійшов правильного висновку про вчинення оспорюваного заповіту в момент, коли ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК Україниє підставою для визнання цього правочину недійсними.

Висновок суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 є обґрунтованим, з огляду на доведеність позовних вимог ОСОБА_4 про визнання заповіту складеного на ім'я ОСОБА_5, недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у призначенні повторної комплексної судово-психіатричної експертизи безпідставні, оскільки, як установлено судом, експертам надавались всі матеріали, необхідні для дачі висновку; висновок експертизи від 30 листопада 2017 року є повним, чітким та конкретним, експерти дослідили всі надані матеріали. Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено, ОСОБА_5 не довела, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особою, що подала касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик