Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 496/4049/16-ц

провадження № 61-25181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Біляївська міська рада Одеської області, Управління Держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Трушиної О. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, зняття державного акта з реєстрації речових прав на нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що у 1980 році за договором купівлі-продажу він придбав житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,16 га.

Рішенням Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 06 квітня 2004 року № 9 ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1.

08 лютого 2005 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2012 року визнано за ОСОБА_1 та відповідачем право власності по 1/2 частині вказаного житлового буднику. Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному по 0,08 га земельної ділянки по АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 звернувся до Управління Держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області для одержання державного акта на земельну ділянку площею 0,08 га, але йому було відмовлено.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: скасувати державний акт від 08 лютого 2005 року серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, зареєстрований за № 01.05.516.00115, на право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1; зняти державний акт з реєстрації речових прав на нерухоме майно у Біляївській міській раді Одеської області на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,16 га по АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що станом на час вирішення справи 0,08 га спірної земельної ділянки належить відповідачу; позивачем не заявлено позовних вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідач отримав державний акт, а тому позовні вимоги про скасування державного акта задоволенню не підлягають. Оскільки вимога позивача про зняття з реєстрації державного акта є похідною від вимог про скасування державного акта, то підстави для її задоволення також відсутні. Також позивач не довів, що відповідачем заподіяна йому моральна шкода, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

УхвалоюАпеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та зняття вказаного державного акта з реєстрації речових прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають, оскільки спірна земельна ділянка площею 0,08 га належить відповідачу. Крім того, позивачем не заявлені позовні вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідач отримав державний акт.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким скасувати державний акт від 08 лютого 2005 року серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, зареєстрований за № 01.05.516.00115, на право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1, зняти його з реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки рішенню Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2012 року, яким за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності по 1/2 частини житлового буднику АДРЕСА_1, а також виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному по 0,08 га земельної ділянки за вказаною адресою.

У січні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2, в якому він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: по АДРЕСА_1, та складається з житлового будинку загальною житловою площею 40,72 кв. м, та надвірних споруд: сараю, літньої кухні, гаража, розташованих на земельній ділянці площею 0,16 га (а. с. 27).

Вказаний житловий будинок належав дарителю - ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області 10 грудня 2003 року на підставі рішення сесії Майоріської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20 червня 1992 року за № 6-1.

Рішенням Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 06 квітня 2004 року № 9 ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 29).

08 лютого 2005 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,16 га, розташовану по АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель (присадибна ділянка), зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.05.516.00015. У вказаному державному акті вказується, що земельна ділянка надана на підставі рішення 23-ої сесії ХХІІІ скликання Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11 грудня 2001 року за № 163 (а. с. 28).

Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області від 05 травня 2009 року № 264 видана довідка про те, що в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,16 га від 08 лютого 2005 року, що належить ОСОБА_2, допущена помилка - замість рішення від 11 грудня 2001 року за № 163 треба записати рішення сесії від 06 квітня 2004 року № 9 (а. с. 30).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2009 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та повернуто зазначений будинок у власність ОСОБА_1

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини нерухомого майна після смерті матері ОСОБА_4

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2012 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено. За ОСОБА_2 визнано право власності на - 63/100 частини будинку по АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га.

Вищевказаним рішенням суду за ОСОБА_1 визнано право власності на 37/100 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га (а. с. 8-9).

Відповідно до витягу з рішення Біляївської міської ради від 06 липня 2016 року № 164-11/VII про припинення права користування землею, надання згоди на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,08 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із рішенням суду від 13 червня 2012 року про визнання права власності на - 37/100 частини житлового будинку (а. с. 6).

Листом Управління Держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області від 04 листопада 2016 року № Б-2934/0-2971/6-16 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з Книгою записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 01 січня 2013 року за ОСОБА_2 від 08 лютого 2005 року за № 01.05.516.00015 зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, площею 0,16 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.

За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки рішенню Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2012 року, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням суду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподілено спірну земельну ділянку, а саме: виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га та виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га.

Разом з тим, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необґрунтованість цих вимог.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Беручи до уваги, що належних доказів на порушення відповідачем прав позивача, які б призвели до моральних страждань, позивачем не надано, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ця вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній з 01 вересня 2015 року) встановлено, що за подання до суду касаційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви та скарги.

Враховуючи, що ОСОБА_1 поніс судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 984 грн 32 коп., а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року частково скасовано, з урахуванням положень частини першої статті 141 ЦПК України стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 1 322 грн 88 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимогпро скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та зняття державного акта з реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, зняття державного акта з реєстрації речових прав на нерухоме майно задовольнити частково.

Скасувати державний акт від 08 лютого 2005 року серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, зареєстрований за № 01.05.516.00115, на право власності на земельну ділянку площею 0,16 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,16 га, яка розташована по АДРЕСА_1, державний акт від 08 лютого 2005 року серії НОМЕР_1.

В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 322 грн 88 коп. судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк