Провадження №22-ц/784/1302/18
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2018 року м. Миколаїв

справа № 4-с/1423/12740/12

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку скаргу

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС)

у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за апеляційною скаргою

акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену12 лютого 2018 року суддею Чулупом О.С. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного тексту ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 11 лютого 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 25586,2 доларів США, що еквівалентно 204 433,74 грн.

Виконавчий лист, виданий 16 червня 2014 року, передано на виконання до Центрального ВДВС.

У лютому 2017 року стягувач звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Центрального ВДВС, в якій зазначав, що постановою від 13 липня 2016 року державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення в розмірі 204 433,74 грн. Банк вважає закінчення виконавчого провадження незаконним, оскільки заборгованість має бути стягнута або в іноземній валюті, або в національній валюті за курсом валют на час виконання судового рішення.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати законною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 13 липня 2016 року.

Центральний ВДВС свого представника у судове засідання не направив, заперечень на скаргу не надав.

Боржник ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на пропуск строку на оскарження дій державного виконавця та виконання ним судового рішення у обсязі, зазначеному в резолютивній частині судового рішення в національній валюті.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2018 року у задоволенні скарги АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

В апеляційній скарзі банк просив ухвалу скасувати та задовольнити скаргу, посилаючись на помилковість висновків суду та їх невідповідність як вимогам цивільного та виконавчого законодавства, так і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 листопада 2017 року (справа №6-1063цс17).

У відзиві на апеляційну скаргу Центральний ВДВС наполягав на законності дій щодо закриття виконавчого провадження.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 11 лютого 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 25 586, 20 доларів США, що еквівалентно 204 433, 74 грн. (а.с. 117-118).

16 червня 2014 року на підставі зазначених рішень Центральним районним судом видано виконавчий лист, в якому зазначено про стягнення з боржника кредитної заборгованості в розмірі 25 586,20 доларів США, що еквівалентно 204 433,74 грн., та 2 304, 34 грн. судових витрат (а.с. 166).

22 липня 2014 року Державним виконавцем Центрального ВДВС Ільїною Н.І. відкрито виконавче провадження № 44088366. В постанові зазначено лише гривневий еквівалент боргу (а.с. 136).

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС Мацюці О.О. від 13 липня 2016 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час) у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення з посиланням на те, що заборгованість сплачена 13 липня 2016 року. (а.с. 167).

Відомостей про отримання стягувачем копії постанови від 13 липня 2016 року, направленої державним виконавцем 14 липня 2016 року, матеріали справи не містять (а.с.168).

З матеріалами виконавчого провадження представник АТ «Ощадбанк України» ознайомився 22 лютого 2018 року (а.с. 169).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності у державного виконавця повноважень змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену судовим рішенням у національній валюті, посилавшись на правову позицію Верховного Суду України. Викладену у постанові від 13 вересня 2017 року (справа № 6-1445цс17), а тому вважав сплату 206 738,08 грн.(враховуючи судові витрати) повним виконанням судового рішення та підставою для закінчення виконавчого провадження.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За правилами 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо не встановлено інший порядок її визначення; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті були визначені статтею 53 Закону «Про виконавче провадження» (тут і далі - Закон в редакції, що діяла до 5 жовтня 2016 року).

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Аналіз зазначених норм матеріального права діє підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов'язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 12 липня 2017 року (справа № 6-708цс18), 1 листопада 2017 року (справа № 6-1063цс17).

Зі змісту судових рішень у даній справі вбачається, що враховуючи кредитний характер правовідносин сторін за участю фінансової установи -банку та умови щодо здійснення платежів в іноземній валюті, розмір кредитної заборгованості ОСОБА_2 визначено в доларах США з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом валют станом на день ухвалення рішення.

Отже, визначаючи характер грошового зобов'язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті - 25 586,20 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа №761/12665/14-ц) виклала правову позицію щодо застосування норм права (пункти 55.56), за якою у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17 (пункт 53), на який послався боржник та суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Оскільки суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та виконавчого законодавства, ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

При розгляді скарги по суті, колегія суддів виходить з того, що рішення у справі виконане боржником ОСОБА_2 лише в гривневому еквіваленті, визначеному на час його ухвалення, без врахування курсу НБУ на час перерахування коштів стягувачеві. Такі дії не можуть вважатись фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду та бути підставою для застосування правил пункту 8 частини 1 статті 49 Закону.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону державний виконавець був зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Аналогічні вимоги до дій державного виконавця містить і частина 1 статті 18 Закону в редакції, що діє з 5 жовтня 2016 року.

Отже висновок державного виконавця про наявність підстав для застосування правил пункту 8 частини 1 статті 49 Закону є передчасним, а постанова від 13 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження - такою, що суперечить закону.

Виходячи з правил статті 385 ЦПК, в редакції, що діяла станом на час звернення зі скаргою до суду, та наявності відомостей про отримання стягувачем копії оскаржуваної постанови лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (22 лютого 2017 року), колегія суддів не вбачає підстав вважати строк пропущеним та вирішувати питання про його поновлення.

Відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними. Порушені права стягувача поновлюються внаслідок скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 13 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 49348734 за пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови складено 9 серпня 2018 року.