Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 520/2056/15-ц

провадження № 61-16321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Одеська міська рада,

представники відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представник ОСОБА_5 -ОСОБА_10,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, - ОСОБА_10 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2016 року у складі судді Огренич І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Панасенкова В. О., Парапана В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті батька - ОСОБА_12, вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Давидової К. Ю. для оформлення спадщини та 03 квітня 2014 року було заведено спадкову справу.

Вказувала, що 17 листопада 2014 року вона отримала від нотаріуса інформаційний лист, в якому нотаріус повідомила її, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого батька неможливо у зв'язку з тим, що нею не було надано оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких померлий вважається власником спадкового майна.

Крім того, зазначала, що внаслідок розрахунку ідеальних часток, затверджених розпорядженням Київської районної держаної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року №772, належна ОСОБА_12, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 частка у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 була змінена з 7/30 на 7/25 (тобто по 7/75 - кожному) і ця зміна підлягала обов'язковій перереєстрації, однак її батько за життя це не зробив, що є перешкодою для отримання нею свідоцтва про право на спадщину, тому вона вимушена звернутись до суду з цим позовом, оскільки в інший спосіб захистити свої права вона не може.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 7/75 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1, житловою площею 88,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/75 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1, житловою площею 88,4 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження та відповідно до статей 328 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Суд послався на те, що внаслідок розрахунку ідеальних часток, затвердженим розпорядженням Київської районної держаної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року №772, частка належна померлому батьку позивача - ОСОБА_12 у житловому будинку з надвірними спорудами що розташований у АДРЕСА_1 була змінена з 7/30 на 7/25, і ця зміна підлягала обов'язковій перереєстрації, що ОСОБА_12 не зробив. Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, тому її право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на вказане майно.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд зазначив, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не вказала, чим саме порушені права ОСОБА_7 судовим рішенням місцевого суду. Інших доводів апеляційний суд не навів.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, - ОСОБА_10 подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_12 його право на 7/25 частину спірного будинку зареєстровані у встановленому законом порядку не було, тобто фактично він не набув права власності на нього, відтак, підстав для задоволення позову не було.

Суди, визнаючи право власності на частину спірного будинку, не надали належної оцінки тому факту, що будинок був реконструйований та ці зміни також не були узаконені й зареєстровані.

Вказує, що матеріали справи містять різні дані про розмір часток у спільній частковій власності співвласників будинку, а судами не було з'ясовано походження та виникнення права власності на будинок за кожним із співвласників, що призвело до ухвалення незаконного рішення про визнання права власності на 7/75 частини будинку, яка не належала на праві власності спадкодавцеві.

Судами не встановлені обставини справи, які є суттєвими для правильно вирішення спору.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не надіслали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 травня 2002 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 3-1951, ОСОБА_12 були власниками 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1.

Згідно з листом-відповіддю комунального підприємства «ОМБТІ та РОН» від 16 липня 2014 року, внаслідок розрахунку ідеальних часток, затвердженим розпорядженням Київської районної державної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року, частка належна ОСОБА_12 в житловому будинку з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 була змінена з 7/30 на 7/25, і ця зміна підлягала обов'язковій перереєстрації, що ОСОБА_12 не зробив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 помер (актовий запис про смерть № 1 Генерального консульства України у Шанхаї від 17 грудня 2013 року) та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частки житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_12 є його дочка - позивач ОСОБА_1

Позивач звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Давидової К. Ю. для оформлення спадщини у встановлений законодавством строк та 03 квітня 2014 року було заведено спадкову справу.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 квітня 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, при чому згідно частини п'ятої цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Встановивши вказані обставини та вказавши, що ОСОБА_12 за життя не зареєстрував змінену частку у власності спірного будинку, а позивач позбавлена можливості в інший спосіб визнати право власності на частку у спірному домоволодінні, суди дійшли висновку, що її права підлягають захисту на підставі статей 328, 392 ЦК України шляхом визнання права власності за нею на вказане майно у порядку спадкування за законом.

При цьому суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, визнав право власності за позивачем на 7/75 частину спірного домоволодіння житловою площею 88,4 кв. м.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, яка містить певні умови та підстави для застосування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

Задовольняючи позов, суди не дослідили належним чином тієї обставини, чи належало на час смерті ОСОБА_12 7/75 частина спірного домоволодіння житловою площею 88,4 кв. м.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об'єкт, яке може бути об'єктом спадкування.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» прийняття в експлуатацію закінчених об'єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об'єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил.

Отже, саме із цього моменту новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як об'єкта цивільного права.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Отже, на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини за ЦК України є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-641цс15.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 травня 2002 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 3-1951, ОСОБА_12, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 успадкували після смерті ОСОБА_14 7/10 частин домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1, загальною житловою площею 57,6 кв. м.

При цьому, у вказаному свідоцтві вказано, що на самовільно возведені споруди свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Задовольнивши повністю позов ОСОБА_1 та визнавши за нею право власності на 7/75 частину спірного домоволодіння житловою площею 88,4 кв. м, суди не звернули уваги на вказане, не дослідили й не надали оцінки тому, що позивач просила визнати право власності на іншу частину домоволодіння та його розміру, ніж ті, які були успадковані раніше ОСОБА_12

Суди не встановили, чи будинок загальною площею 88,4 кв. м був введений до експлуатації та чи була здійснена його державна реєстрація.

Суди також не встановили момент, коли домоволодіння загальною житловою площею 57,6 кв. м було реконструйовано до загальної площі 88,4 кв. м та чи не просить позивач суд визнати за нею право власності на самочинне будівництво.

Крім того, наявні матеріали справи та встановлені судами обставини містять суперечні дані щодо частки у власності спадкодавця ОСОБА_12, а також інших співвласників спірного майна.

При наявності різних та суперечливих відомостей про розмір часток у спільній частковій власності, суди не з'ясували належним чином походження та виникнення права власності у спірному домоволодінні спадкодавця та інших співвласників будинку, чітко не встановили частку власності, яка належала спадкодавцю ОСОБА_12 на його час смерті, не перевірили, чи всі співвласники залучені до розгляду справи, чи не будуть порушені чиїсь права задоволенням позовних вимог ОСОБА_1

Суди також не надали належної оцінки листу комунального підприємства «ОМБТІ та РОН» від 16 липня 2014 року, відповідно до якого, внаслідок розрахунку ідеальних часток, затвердженим розпорядженням Київської районної державної адміністрації м. Одеси від 05 липня 2006 року, частка належна ОСОБА_12 у житловому будинку з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 була змінена з 7/30 на 7/25, а саме на підставі яких документів відбулася така зміна, чи повинна була бути здійснена ним реєстрація цих змін, чи треба було спочатку визнавати право власності на змінену частку, а потім спадкувати.

Відповідно до п 1 частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

Всупереч наведеному, за наявності вказаних вище суперечностей суд не уточнив у позивача позовних вимог.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суди не сприяли сторонам у всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дослідили та не обґрунтували належним чином достатність та взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, відповідно, не навели у судових рішеннях належним чином результати оцінки доказів, мотиви їх прийняття та достатність для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції всупереч частині другій статті 315 ЦПК України 2004 року в ухвалі взагалі не зазначив мотивів відхилення доводів апеляційної скарги, формально вказавши, що її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційного суду не мотивоване, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, формально розглянули справу на користь позивача, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, не встановили коло осіб, чиїх інтересів стосується вирішення даного спору, не надали належної оцінки доводам учасників процесу, що призвело до передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, - ОСОБА_10 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк