Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 303/2585/16-ц

провадження № 61-18793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, а саме: позивачу - 2/3 частки, а відповідачу - 1/3. Шлюб між сторонами розірвано

23 вересня 2011 року і з того часу відповідач за вказаною адресою не проживає та відмовився надавати кошти на утримання своєї частки у квартирі. В цій квартирі проживає позивач та її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Квартира розташована на другому поверсі багатоквартирного будинку, складається з трьох кімнат та приміщень спільного користування і вона є неподільною. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідач за цією адресою не проживає, кошти на утримання своєї частки не надає, квартира є неподільною, то є всі підстави визнати припинення права власності відповідача на 1/3 частки квартири.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня

2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності

ОСОБА_4 на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, та визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_4 вартість 1/3 частки квартири у розмірі 167 285,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати за експертне дослідження у розмірі 3 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що частка ОСОБА_4 у майні є незначною, оскільки становить 1/3 частини квартири, а отже, таке майно не може бути виділено в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення права власності відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки такий у квартирі не проживає, а отже, є всі необхідні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні завдасть йому істотної шкоди, оскільки в матеріалах справи наявні два належні докази щодо вартості спірної квартири, результати яких значно відрізняються, а судом першої інстанції не призначалась судова експертиза, тому суд першої інстанції безпідставно надав перевагу одному доказу над іншим за їх рівнозначності для справи. За таких обставин позивачем не виконані в повному обсязі вимоги частини другої статті 365 ЦК України щодо внесення на депозитний рахунок суду суму вартості частки, що припиняється.

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував статті 365 ЦК України та належним чином не з'ясував, чи не завдасть інтересам відповідача припинення його права на частку у спільному майні істотної шкоди, враховуючи, що ОСОБА_4 уже 6 років поспіль не проживає у спільній квартирі, не несе витрат на її утримання, помилково вважаючи, що іншого житла у ОСОБА_4 немає. Крім того, звіт про оцінку майна від 29 листопада 2016 року за № 0 виконаний з порушенням порядку, встановленого законом, і не містить інформації щодо предмета доказування та в силу статей 58, 59 ЦПК України 2004 року є неналежним та недопустимим доказом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду 14 червня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду зазначеної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2014 року виділено ОСОБА_3 у власність 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - 1/3 частини зазначеної квартири.

Із витягу з державного реєстру від 26 травня 2015 року № 38060084 вбачається, що ОСОБА_3 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1

Згідно з актом від 17 вересня 2014 року № 68, виданим ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» ОСОБА_4 не проживає у АДРЕСА_1 із серпня місяця 2011 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 проживає за адресою:

АДРЕСА_3 Ця обставина визнана сторонами у справі.

Відповідно до висновку спеціаліста інженера-будівельника від 12 лютого 2016 року за № 05-02/16 ринкова вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 складає 167 285,00 грн та виділ її в натурі є неможливим.

Із звіту спеціаліста-оцінювача про оцінку майна від 29 листопада 2016 року за

№ 0 вбачається, що вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1 045 000,00 грн, у тому числі, 1 кв. м становить

18 896,93 грн.

Згідно з платіжним дорученням від 20 липня 2016 року № 1 ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду внесено суму 167 285,00 грн, відповідно до наданого нею висновку спеціаліста від 12 лютого 2016 року за № 05-02/16.

Також у матеріалах справи наявний звіт оцінювача про оцінку майна

від 29 листопада 2016 року за № 0, згідно з яким вартість квартири АДРЕСА_2 складає 1 045 000,00 грн, тобто майже в два рази більша ніж у вищезазначеному висновку.

Зокрема ні висновок від 12 лютого 2016 року за № 05-02/16, ні звіт про оцінку майна від 29 листопада 2016 року за № 0 не є експертними висновками у розумінні статті 143 ЦПК України, оскільки експертиза призначається ухвалою суду.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що 1/3 частки квартири не можна вважати незначною, а тому позбавлення права на частку у спірному майні може завдати істотної шкоди інтересам ОСОБА_4 Крім того, відповідач іншого нерухомого майна, придатного для проживання, не має, а беззаперечних доказів вартості спірного майна суду не надано. Тому внесені позивачем кошти на депозитний рахунок суду у меншому розмірі, ніж вартість частки відповідача не дає право для застосування статті 365 ЦК України

Наведені у касаційні скарзі доводи про те, що апеляційний суд не врахував вимог статті 365 ЦК України та належним чином не з'ясував, чи не завдасть інтересам відповідача припинення його права на частку у спільному майні саме істотної шкоди, враховуючи, що ОСОБА_4 вже 6 років поспіль не проживає в спільній квартирі, не несе витрат на її утримання та помилково вважаючи, що іншого житла у

ОСОБА_4 немає, є безпідставними, оскільки апеляційний суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, тому жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, які відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, а отже, суд не може будувати свої висновки на припущеннях, оскільки встановлення одного лише факту неподільності спірного будинку недостатньо для застосування статті 365 ЦК України, враховуючи, що позбавлення відповідача частки в спірній квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам.

Доводи касаційної скарги про те, що звіт про оцінку майна від 29 листопада 2016 року за № 0 виконаний з порушенням порядку, встановленого законом, і не містить інформації щодо предмета доказування та в силу статей 58, 59 ЦПК України 2004 року є неналежним та недопустимим доказом, не заслуговує на увагу, оскільки позивач жодних доказів на спростування вартості спірного майна не надала та про призначення судової оціночно-технічної експертизи не заявляла.

Інші доводи касаційної скарги висновку апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик