ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 222/1120/16-ц

провадження № 61- 4620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», подану його представником ОСОБА_5, на рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Доценко С. І., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 8 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Принцевської В. П., Сороки Г. П., Гаврилової Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна»), в якому просив визнати нікчемним договір фінансового лізингу № 00080, укладений між ним та відповідачем 9 квітня 2016 року, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб комбайн ACROS 530 ROSTELMASHЯМЗ 236 та передати комбайн йому у користування. На виконання умов договору він сплатив 95 000 грн, проте відповідач комбайн йому не доставив, договір розірвав, сплачені авансом кошти повертати відмовився, вважаючи ці кошти платою за оформлення договору.

Посилаючись на невідповідність договору закону щодо обов?язкової нотаріальної форми і на пункт 4 статті третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 просив встановити нікчемність договору лізингу та застосувати наслідки його недійсності.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року позов задоволено.

Встановлено нікчемність договору фінансового лізингу № 00080 від 9 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Соул-Україна».

Стягнено з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_4 сплачений платіж у розмірі 95 000 грн і судовий збір у дохід держави в розмірі 1 501,20 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний договір у порушення статті 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений і умови договору лізингу є несправедливими для споживача, не відповідають статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статям 628, 808 ЦК України, отже на підставі статті 236 ЦК України цей договір є нікчемним.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 8 листопада 2016 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У листопаді 2016 року ТОВ «Соул-Україна», діючи через представника ОСОБА_5, подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У касаційній скарзі ТОВ «Соул-Україна» посилається на те, що судом невірно застосовані норми матеріального права, якими регулюються правовідносини при укладенні договору фінансового лізингу. Так, до договору фінансового лізингу не можуть застосовуватись положення про найм (оренду), закон не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу, договір фінансового лізингу не містить несправедливих умов, які б порушували права споживача. Також зазначає, що між сторонами укладено договір непрямого лізингу, предметом якого є не транспортний засіб і його купівля-продаж, а надання послуг з придбання транспортного засобу, за що лізингодавець має право отримувати винагороду. При цьому позивач ОСОБА_4 у договорі лізингу самостійно визначив предмет лізингу і сторони погодили всі умови договору, отже договір не може бути визнаний нікчемним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

27 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що 9 квітня 2016 року сторонами укладено договір фінансового лізингу № 00080, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Соул-Україна» взяв на себе зобов'язання придбати у продавця визначений лізингоодержувачем ОСОБА_4 у додатку № 1 до договору предмет лізингу - транспортний засіб комбайн ACROS 530 ROSTELMASH ЯМЗ 236 БК АКПП за вартістю предмету лізингу, яка визначається продавцем, та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених договором, а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені договором.

Також судом встановлено, що в установчій частині договору визначено першочерговий одноразовий платіж, який підлягає сплаті лізигноодержувачем і входить до складу першого платежу, але поступає на розрахунковий рахунок лізингодавця як оплата організаційних заходів, пов'язаних з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладенням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмета лізингу та становить за даним договором 95 000 грн.

Позивач на виконання умов договору на рахунок відповідача сплатив вказану суму коштів.

За заявою ОСОБА_4 від 27 квітня 2016 року договір фінансового лізингу № 00080 розірвано, однак у поверненні платежу за оформлення договору йому відмовлено з повідомленням про те, що це платіж за оформлення договору фінансового лізингу.

Так, поняття фінансового лізингу визначено Законом України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті першої цього Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За положеннями статті третьої Закону предметом договору лізингу може бути неспоживна річ з невизначеними індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Таким чином, доводи, викладені у касаційній скарзі, про те, що між сторонами укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є надання послуг з придбання транспортного засобу, суперечать змісту фінансового лізингу, які містять наведені норми Закону.

Також за частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту та поняття договору відповідно до статті 628 ЦК України.

З огляду на наведене безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу не потребував нотаріального посвідчення. Вимога про нотаріальне посвідчення такого договору беззаперечно випливає зі статті 799 ЦК України про те, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Також стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII ).

Визначення поняття &qurg;несправедливі умови договору&qum;; закріплено в частині другій статті 18 цього Закону (умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу - частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Судами при розгляді справи встановлено, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений і умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими по відношенню до позивача, призводять до дисбалансу його інтересів як слабшої сторони договору, отже договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та може бути визнаний недійсним на підставі частини третьої статті 215 ЦК України і такий договір є нікчемним з моменту його вчинення на підставі статті 236 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів у справі та не впливають на законність рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених з додержанням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», подану його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 8 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик