АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2018 року м. Київ

Справа №756/2925/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 01 серпня 2018 року

Повний текст постанови складено 02 серпня 2018 року

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідачі Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Іонової ГалиниОлександрівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах Державної казначейської служби України на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого 29 березня 2018 року суддею Яценко Н.О. в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва, повний текст рішення виготовлено 10 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органами досудового слідства,-

Справа №756/2925/17-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/5244/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 у лютому 2017 року звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства та суду та просив стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 1 440 000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства та суду, зокрема незаконними: затриманням, нанесенням легких тілесних ушкоджень, повідомлення про підозру (притягненням до кримінальної відповідальності), триманням під вартою, арештом майна та домашнім арештом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 січня 2014 року він був учасником акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м. Києві. Метою акції було усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала конституційному ладу, суверенітету та незалежності України, охоронюваним законом правам громадян України.

У ніч з 19 на 20 січня 2014 року він був незаконно затриманий, побитий працівниками МВС України та доставлений із закритою черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, забійними ранами тіла під вартою в Міську клінічну лікарню швидкої допомоги м. Києва на вул. Братиславську.

20 січня 2014 року слідчим СУ ГУ МВС в м. Києві йому було незаконно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України, а саме участь у масових заворушеннях, що призвели до тяжких наслідків. Згодом 21 січня 2014 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва до нього незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 20.03.2014.

Окрім того 29 січня 2014 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва незаконно було накладено арешт на майно позивача, а саме куртку коричневого кольору.

31 січня 2014 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2014 щодо тримання ОСОБА_2 під вартою і незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - цілодобово до 20.03.2014.

28 лютого 2014 року старший прокурор прокуратури Голосіївського району міста Києва виніс постанову про закриття кримінального провадження від 21.01.2014 у зв'язку із встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. Обраний ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту був скасований.

Вважає, що внаслідок незаконного нанесення йому легких тілесних пошкоджень при незаконному затримані працівниками міліції, незаконного затримання, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, незаконного допиту в якості підозрюваного, незаконного обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 діб та незаконного домашнього арешту йому нанесено моральну шкоду, яка полягає в стражданнях, моральних переживаннях, неможливістю продовження активного громадського життя, в погіршенні та позбавленні можливості реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими.

Вважає, що завдана йому моральна шкода підлягає відшкодуванню державою за рахунок коштів державного бюджету в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб відповідного органу.

Посилаючись на висновок № ED-1706-4-632.17, який складений 24.02.2017 ТОВ «СУДОВА НЕЗАЛЕЖНА ЕКСПЕРТИЗА УКРАЇНИ», позивач вважає розмір моральної шкоди, що була йому спричинена внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 450 мінімальних заробітних плат.

З 01 січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні становить 3 200,00 грн, тому розмір відшкодування моральної шкоди позивачу повинен становити 450 мінімальних заробітних плат, а саме 1 440 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1) грошові кошти в розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства та суду, зокрема незаконними: затриманням, нанесенням легких тілесних ушкоджень, повідомлення про підозру (притягненням до кримінальної відповідальності), триманням під вартою, арештом майна та домашнім арештом.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ІоновоюГ.О., яка діє на підставі довіреності в інтересах Державної казначейської служби України, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач Державна казначейська служба України явку свого представника в судове засідання не забезпечив про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.180), а тому апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 січня 2014 року позивач ОСОБА_2 був учасником акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м. Києві.

У ніч з 19 на 20 січня 2014 року позивач був затриманий працівниками МВС України, що підтверджується відповідним протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с.27-29).

20 січня 2014 року позивача доставлено із закритою черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, забійними ранами тіла під вартою в Міську клінічну лікарню швидкої допомоги м. Києва на вул. Братиславську, що підтверджується довідкою № 20 від 30 січня 2014 року та Висновком експерта №1652/е про нанесення ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень (а.с.54-61).

20 січня 2014 року старшим слідчим слідчого управління ГУ МВС в. м Києві старшим лейтенантом Олейніковим О.А. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 Кримінального Кодексу України, а саме участь у масових заворушеннях, що призвели до тяжких наслідків (а.с.33-34).

Згідно з протоколом допиту підозрюваного 20 січня 2014 року позивача не було допитано старшим слідчим слідчого управління ГУ МВС в. м Києві старшим лейтенантом Олейніковим О.А., оскільки зі слів позивача, він себе погано почуває (а.с.31-33).

21 січня 2014 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С. до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 20.03.2014 (а.с.42-44).

29 січня 2014 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва накладено арешт на майно позивача, а саме куртку коричневого кольору (а.с.45-46).

31 січня 2014 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2014 щодо тримання ОСОБА_2 під вартою і до нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - цілодобово до 20.03.2014 (а.с.47-49).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» Верховна Рада України постановляє звільнити від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених цим Законом, осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, та є підозрюваними або обвинуваченими (підсудними) у вчиненні в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно (28 лютого 2014 року) дій, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених зокрема статтею 294 Кримінального кодексу України, за умови, що ці дії пов'язані з участю у масових акціях протесту, які розпочалися 21 листопада 2013 року. Закрити відповідні кримінальні провадження.

28 лютого 2014 року на підставі ст. 39 КК України, ст. 110, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 284 КПК України старший прокурор прокуратури Голосіївського району міста Києва юрист 3 класу Яблонський А.С. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000711 від 21.01.2014 (за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України) у зв'язку із встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. Обраний ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту був скасований (а.с.50-53).

Зокрема, у зазначеній постанові прокуратура Голосіївського району міста Києва дійшла висновку, що ОСОБА_2 був учасником акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м. Києві, метою якої було усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала конституційному ладу, суверенітету та незалежності України, охоронюваним законом правам громадян України, зокрема передбаченим ст. 33, 34, 39 Конституції України - на свободу пересування, свободу слова та мирних зібрань. ОСОБА_2 діяв в умовах крайньої необхідності з метою захисту своїх конституційних прав і свобод, що згідно ст. 39 КК України виключає злочинність його діяння і склад інкримінованого правопорушення (а.с.50-53).

Висновком ТСК №45/02-15 від 09.06.2015 р. визнано в діях судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С. порушення присяги судді під час винесення ухвали від 21.01.2014 р. про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.68-81).

Указом Президента України від 24.02.2016 року (а.с.67) суддю звільнено з посади у зв'язку з порушенням присяги судді.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України).

Відповідні положення Конституції України передбачають:

Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз'яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто чи користуватися правничою допомогою захисника. (стаття 29 Конституції України).

Стаття 34 Конституції України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із вказаної норм ст. 81 ЦПК України зокрема вбачається, що обов'язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов'язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо відповідач не доведе підстави відмови позову, то суд його задовольнить.

Відповідно до Постанови КМУ від 15 квітня 2015 рок № 215, якою затверджено Положення про Державну казначейську службу України, вбачається, що служба здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що Державна казначейська служба України є належним відповідачем по справі, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення грошових коштів з державного бюджету.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначє, що у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача моральної шкоди, а проведений розрахунок є значно завищений.

Про те, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає наведені твердження необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Євроейського суду з прав людини» встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Проаналізував вищезазначені обставини в даній справі та застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність захисту порушеного права позивача саме в обраний ним спосіб, з врахуванням правових підстав, визначених ст.1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з висновком № ED-1706-4-632.17, складеного 24.02.2017 ТОВ «СУДОВА НЕЗАЛЕЖНА ЕКСПЕРТИЗА УКРАЇНИ» за результатами психологічного дослідження, проведеного професійним психологом ОСОБА_9, психологічний аналіз ситуації, яка склалася для ОСОБА_2 внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності в період з 20.01.2014 до 28.02.2014 за ч. 2 ст. 294 КК України (в т.ч. пов'язаної з його незаконним затриманням 20 січня 2014 року під час акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м. Києві, побиттям з отриманням легких тілесних ушкоджень, незаконного винесення підозри в скоєнні особливо тяжкого злочину, утримання під вартою та домашнім арештом) була інтенсивно психотравмуючою ситуацією для ОСОБА_2 (а.с.10-25).

Зокрема у зазначеному висновку встановлено, що ситуація протиправного притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності в період з 20.01.2014 до 28.02.2014 за ч. 2 ст. 294 КК України була стресовою, екстремальною на фоні цілковитого здоров'я, соціального та особистісного благополуччя. Зазначена ситуація перешкоджала ОСОБА_2 в реалізації найважливішої людської потреби - у збереженні свого життя, здоров'я та свободи, принижувала його людську гідність та була проявом крайньої зневаги з боку представників влади до нього як громадянина. Психотравмуючий характер даної ситуації посилювався тим, що йому пред'являлась підозра в скоєнні особливо тяжкого злочину, за який передбачалось позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацію майна. Переживання даної ситуації супроводжувалось усвідомленням надзвичайної серйозності виниклих життєвих ускладнень, почуттями потрясіння, страху, тривоги за своє майбутнє, приниження, безпомічності, невизначеності, несправедливості. Під час ув'язнення (з 20.01.2014 по 31.01.2014) він вимушений був існувати в умовах повної несвободи, підкорення службовим особам та режиму ув'язнення, страждаючи від отриманих в ході побиття легких тілесних ушкоджень та знаходячись на стаціонарному лікуванні. Дана ситуація несла величезні ризики для позивача - ризик бути позбавленим (до 15 років) свободи - можливості вільно жити з своєю сім'єю та в своїй оселі, вільно займатись професійною діяльністю, піклуватись про близьких та дбати про своє здоров'я, вільно пересуватись та зустрічатись з різними людьми, планувати своє життя, також ризик втратити своє майно, що означало, що не тільки він, але його сім'я, діти втратять можливість гідно жити, втратять очікувані перспективи на майбутнє. Зазначена ситуація суттєво позначилась на мікрокліматі в його родині, викликаючи у рідних почуття інтенсивної тривоги та занепокоєння (а.с.10-25).

Відповідно до висновку № ED-1706-4-632.17 психотравмуючий характер даної ситуації, інтенсивні негативні емоційні переживання (страждання) є психологічною передумовою для кваліфікації моральної шкоди ОСОБА_2 На думку професійного психолога ОСОБА_9, розмір моральної шкоди, що була спричинена ОСОБА_2 внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 450 мінімальних заробітних плат (а.с.10-25).

Згідно ч. 2 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків.

Статтею 106 ЦПК України регулюється проведення експертизи на замовлення учасників справи. Зокрема в ч. 5 вказано, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Проаналізувавши висновок №ED-1706-4-632.17, складений 24.02.2017 ТОВ «СУДОВА НЕЗАЛЕЖНА ЕКСПЕРТИЗА УКРАЇНИ» за результатами психологічного дослідження, судом встановлено, що у ньому не зазначено про те, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність, а відтак, виходячи з вимог ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, суд не може вважати такий висновок повністю достовірним та таким, що може бути покладено в основу рішення, а тому суд першої інстанції вірно взяв до уваги виключно його інформаційно-рекомендаційну складову.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково у частині відшкодування моральної шкоди та стягуючи з відповідача 250000 гривень, як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства та суду, зокрема незаконними: затриманням, нанесенням легких тілесних ушкоджень, повідомлення про підозру (притягненням до кримінальної відповідальності), триманням під вартою, арештом майна та домашнім арештом, достатньо врахував роз'яснення, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q?в ;Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 є правильним, розмір відшкодування, 250000 гривень, з урахуванням стану здоров'я та вимушених змін у житті, відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ІоновоїГалини Олександрівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна