Провадження № 2/761/2645/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, згідно з яким просила суд: визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 кімнату площею 20,6 кв.м., ОСОБА_2 - кімнату площею 12,0 кв.м., ОСОБА_3 - кімнату площею 15,8 кв.м. При цьому, приміщення загального користування (кухню, ванну, вбиральню, коридор, комору) позивачка просила залишити в спільному користуванні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Разом з тим, позивачка вказує, що між нею та відповідачами постійно виникають суперечки щодо порядку використання житлових приміщень у квартирі, що, в свою чергу, призводить до створення їй перешкод як у користуванні квартирою, так і у користуванні належним їй майном.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 325, 358, 364, 383 Цивільного Кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу УРСР, позивачка вважає, що з метою усунення подальших суперечностей та з урахуванням часток кожного із співвласників квартири у спільній частковій власності, доцільно буде встановити наступний порядок користування квартирою: кімната площею 20,6 кв.м. для проживання позивачки ОСОБА_1; ОСОБА_2 - кімнату площею 12,0 кв.м.; ОСОБА_3 - кімнату площею 15,8 кв.м.

Ухвалою від 13.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.02.2018 року, судом було задоволено клопотання позивачки при прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, згідно з якою позивачка просить суд: прийняти рішення, яким визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 кімнату площею 20,6 кв.м., ОСОБА_2 - кімнату площею 15,8 кв.м., ОСОБА_3 - кімнату площею 12,0 кв.м. Приміщення загального користування (кухню, ванну, вбиральню, коридор, комору) залишити в спільному користуванні. Судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 20.02.2018 року розгляд даної цивільної справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, представник відповідача зазначив, що як ОСОБА_6, так і ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі разом із позивачем.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, 01.08.2018 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2, в якій вона просила розгляд справи проводити за її відсутністю, а також зазначила, що позов не визнає в повному обсязі та заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

При цьому, згідно з наявними в матеріалах справи копіями Свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1998 року, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2014 року та Свідоцтва про право на спадщину законом від 29.11.2016 року позивачці на праві власності належить 19/48 частин спірної квартири, ОСОБА_2 - 16/48 частин квартири, а ОСОБА_3 - 13/48 частин квартири.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

При цьому, такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка, як на підставу для задоволення позову про визначення порядку користування квартирою, посилалася на те, що між нею та відповідачами постійно виникають суперечки щодо порядку використання житлових приміщень у квартирі, що, в свою чергу, призводить до створення їй перешкод як у користуванні квартирою, так і у користуванні належним їй майном.

Однак, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника відповідача та не заперечувалося стороною позивачки, що як відповідач ОСОБА_2, так і відповідач ОСОБА_3 не проживають в квартирі АДРЕСА_1.

Крім того, жодних доказів стосовно того, що на даний час відповідачі порушують, не визнають або оспорюють право позивачки вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною їй та відповідачам квартирою, як в цілому, так і конкретною кімнатою, на яку вона претендує, матеріали справи не містять. Також позивачка підтвердила, що між сторонами фактично вже склався порядок користування кімнатами в належній їм квартирі, а даний позов подано нею з ціллю розділення витрат на утримання цієї квартири, відповідно до часток кожного із співвласників.

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

На підставі викладеного, а також зважаючи на відсутність будь-яких фактичних даних стосовно того, що відповідачами порушується, не визнається або оспорюється право позивачки на користування належною їй частиною квартири, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 03.08.2018 року.

Суддя: