17.07.2018 Справа № 756/6982/16-ц
Унікальний номер судової справи №756/6982/16-ц
Провадження №2/756/248/18
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2018 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

за участю секретаря судових засідань Лісовенка О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитно-заставного договору та договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 26.02.2008 укладено кредитний договір №KIP0AK03392022, відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 14101,15 доларів США, терміном до 25.02.2015, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав. У зв'язку з чим, станом на 04.05.2016 існує заборгованість по кредитному договору у розмірі 13203,80 доларів США, яка складається з наступного: 7107,81 доларів США - заборгованість за кредитом; 971,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 175,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4310,19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 9,92 доларів США - штраф (фіксована частина); 628,28 доларів США - штраф (процентна складова). Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов договору поруки на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором №KIP0AK03392022. Однак, вказана вимога була залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України просять стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 13203,80 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04.05.2016 складає 332735,78 грн., а також судовий збір у розмірі 4991,04 грн.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитно-заставного договору та договору поруки. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 26.02.2018 було укладено кредитно-заставний договір №KIP0AK0339202, відповідно до якого банк надав кредит позивачеві у розмірі 14101,15 доларів США з метою придбання транспортного засобу до 25.02.2015 під 10,56% річних. Згодом, 06.12.2012 було укладено додаткову угоду до договору, якою встановлено в тому числі нову дату погашення кредиту - 30.12.2016. Упродовж шести років (з 2008 по 2014) позивач сумлінно погашала заборгованість за кредитом та сплачувала супутні платежі, які в сукупності було сплачено в розмірі 16971,00 доларів США. З настанням соціально-політичної та економічної кризи в Україні, у тому числі у зв'язку зі значною девальвацією української гривні, платоспроможність позивача знизилась, що спонукало її 31.03.2014 звернутися до банку з проханням піти назустріч та полегшити тягар валютного кредиту, але банк зайняв жорстку позицію щодо повернення суми боргу. За результатом дослідження договору та інших документів позивач дізнався про несправедливі умови спірного договору по відношенню до позивача як споживача, у зв'язку з чим, а також у зв'язку з тяжким фінансовим становищем позивач припинив сплату чергових платежів. Вважає, що банком порушено порядок надання позивачеві необхідної інформації, а саме банк не надав позивачу письмового повідомлення та не створив жодних умов для споживача щодо попереднього ознайомлення зі своїми правами та умовами кредитування, а навпаки переконав взяти валютний кредит, попри те, що транспортний засіб, з метою придбання якого брався кредит, оплачувався в гривні. У спірному договорі банк не навів детального розпису сукупної вартості кредиту за встановленою формою, визначивши лише базові показники, на підставі яких споживачеві неможливо при укладенні договору усвідомити весь обсяг взятого на себе обов'язку. Графік платежів до спірного договору побудовано за методикою зменшення кредиту без детального розпису згідно до зазначених вимог, що ускладнює його адекватне сприйняття споживачем. Договір та додатки до нього не містять показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що також ускладнює адекватне сприйняття обсягу зобов'язань споживача за договором та свідчить про свідоме відволікання увачи споживача банком на графік зменшення залишку кредиту. Банк не повідомив позивача про валютні ризики, а навпаки, не залишив позивачу альтернативи для обрання валюти кредиту, що мало чи ненайбільші негативні ризики при виконанні зобов'язань. Істотність значення невиконання даної вимоги стала зрозуміла позивачу внаслідок проігнорованого звернення до банку 31.03.2014. Позивачу при укладенні договору не було надано інформації щодо наявності в банку відповідної ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. У спірному договорі та супутніх матеріалах немає інформації щодо зазначених документів, у той час як за їх відсутності банк не мав права взагалі надавати кредит в іноземній валюті. Відсутність транзитного рахунку в договорі також є несправедливим відносно споживача, оскільки давало право банку проводити зарахування на рахунки на свій погляд. Договір поруки від 06.12.2012, укладений між банком та ОСОБА_6 на забезпечення спірного договору містить підпис, який візуально не відрізняється від підпису позивача, що може додатково свідчити про неналежне ставлення до позивача як споживача, якщо при укладенні додаткової угоди від 06.12.2012 в дійсності позивачу просто надали в купі документів проект договору поруки. Достеменно відтворити обставини укладення таких правочинів наразі майже неможливо. Підставою даного зустрічного позову є саме порушення банком порядку надання позивачу інформації про умови отримання кредиту та інші умови, які передували укладенню кредитного договору. Просить визнати недійсним кредитно-заставний договір №KIP0AK03392022 від 26.02.2008, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, та договір поруки №KIP0AK03392022/1 від 06.12.2012, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, із застосуванням наслідків недійсності кредитно-заставного договору.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився, до суду було подано заяву, відповідно до якої позовні вимоги первісного позову підтримують у повному обсязі, просять задовольнити. Також, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» подано заперечення щодо зустрічного позову ОСОБА_4, відповідно до якого, банк звертає увагу суду, що банк не зобов'язаний за зверненням клієнта змінювати умови кредитного договору. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлено обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів) та відсутність від відповідача претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності). Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на піддставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до інземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Зустрічні позовні вимоги не визнають, просять відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

26.02.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №KIP0AK03392022, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 14101,15 доларів США, терміном до 25.02.2015, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановлених кредитним договором. Предметом застави є автомобіль «Шевроле», 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1. Предмет застави належитьпозичальнику на праві власності (а.с. 15-22).

Додатковою угодою №1 від 06.12.2012 до кредитного договору №KIP0AK03392022 від 26.02.2008, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, було встановлено, зокрема, процентну ставку - 10,56%, дату погашення кредиту - 30.12.2016 (а.с. 23).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Станом на 04.05.2016 існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 13203,80 доларів США, яка складається з наступного: 7107,81 доларів США - заборгованість за кредитом; 971,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 175,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4310,19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 9,92 доларів США - штраф (фіксована частина); 628,28 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 5-9).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договром №KIP0AK03392022 від 26.02.2008, між ПАТКБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, укладено договір поруки від 06.12.2012 №KIP0AK03392022/1. Відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаюси сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 96-97, том 2).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановленим договором поруки.

Відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 направлялись 05.05.2016 письмові вимоги про погашення заборгованості по кредитному договору (а.с. 11-13).

Оцінюючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню, з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість у розмірі 13203,80 доларів США, що еквівалентно 332735,78 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті.

У відповідності до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 цього ж Декрету.

Згідно з п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Пунктом 1.4, 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використаннням іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Крім того, згідно з п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій.

У ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент укладення спірного кредитного договору була банківська ліцензія на банківські послуги, які є валютними операціями, надаються на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитно-заставний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позичальника, оскільки при підписанні договору позичальник мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення.

Крім цього суд звертає увагу на ту обставину, що до травня 2014 року ОСОБА_4 виконувала зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі.

При підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, а тому відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Також, за положеннями ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи, що відсутні підстави для визнання кредитно-заставного договору недійсним, то у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору поруки слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути по 2495,52 грн. судового збору (а.с. 2).

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідрано з ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) борг у розмірі 13203,80 доларів США, що еквівалентно 332735,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) витрати по сплаті судового збору по 2495,52 грн. з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитно-заставного договору та договору поруки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ю. Тітов