ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 666/6075/13-ц

провадження № 61-3856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану його представником ДримченкомАндрієм Володимировичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року, ухвалене у складі судді Іванищука А. А., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Полікарпової О. М., Прокопчук Л. П., Базіль Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПАТ «Альфа-Банк», про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з 10 серпня 1990 року по 14 квітня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними набуто частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 та будівлі і споруди автомобільної стоянки по АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що дане майно придбане за час шлюбу за спільні кошти і належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Так як згоди з відповідачем щодо поділу майна в добровільному порядку не досягнуто, вважає, що воно підлягає поділу за рішенням суду шляхом виділення їй у власність частини цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1, а у власність ОСОБА_5 - будівель і споруд автомобільної стоянки по АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1, яка складається із: адміністративно-побутового будинку літера «Б8» загальною площею 241,8 кв.м., магазину літера «Б9», навісу літера «Б7», навісу літера «Б12», воріт № 3. Визнано за ОСОБА_5 право власності на будівлі та споруди автомобільної стоянки по АДРЕСА_1, які складаються з: КНН, що має стіни з цегли, літера «А», навісу літера «Б», навісу літера «В», навісу літера «Г», навісу літера «Д», гаражу літера «Е», огорожі № 1, 2, мостіння І.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені до поділу об'єкти нерухомого майна набуті за час шлюбу за спільні кошти подружжя і належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Оскільки відповідач погодився на запропонований позивачем варіант поділу майна шляхом виділення кожному із них у власність окремого об'єкта, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на частину цілісного майнового комплексу, а за відповідачем - на будівлі та споруди автомобільної стоянки.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про належність спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і можливість його поділу за запропонованим позивачем варіантом, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У жовтні 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд передав у власність ОСОБА_4 частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1, яка знаходиться в іпотеці у ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до іпотечного договору від 30 жовтня 2006 року, права іпотекодержателя за яким перейшли до заявника в 2012 році. Здійснюючи поділ іпотечного майна суди попередніх інстанцій не встановили, за рахунок яких коштів воно придбане, і не з'ясували, чи є спільним майном подружжя отримані ОСОБА_5 за кредитним договором кошти. Неправильним вважає застосування до спірних правовідносин положень статті 70 СК України, оскільки в судових рішеннях не обґрунтовано причин відступлення від закріплених цією статтею засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції не мотивовано причини виділення у власність ОСОБА_4 переданої в іпотеку частини цілісного майнового комплексу, а не будівель та споруд автомобільної стоянки, не обтяжених іпотекою. Вважає, що перехід права власності на предмет іпотеки від позивача до відповідача порушує права банка як іпотекодержателя. Апеляційний суд допущені судом першої інстанції порушення не усунув, не перевірив, з якою метою отримано і на що витрачено кредитні кошти, що свідчить про неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що заявником не обґрунтовано, в чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. Під час розгляду справи суди правильно виходили з того, що заявлене до поділу майно є спільним майном подружжя, так як ця обставина визнавалася учасниками справи і спору щодо джерел набуття майна між нею і відповідачем ОСОБА_5 немає. Обтяження майна у вигляді іпотеки не перешкоджає його поділу між подружжям, так як предметом поділу може бути будь-яке спільне майно, крім виключеного з цивільного обороту. Сторонами в ході розгляду справи досягнуто згоди щодо проведення поділу майна за запропонованим позивачем варіантом, ОСОБА_5 позовні вимоги визнав, тому суд обґрунтовано поділив майно згідно із заявленими нею вимогами. Вважає, що існування кредитного зобов'язання не має правового значення і не впливає на процедуру поділу майна. Послалася на безпідставність доводів ПАТ «Альфа-Банк» щодо допущених судами порушень процесуального законодавства в частині неналежного повідомлення заявника про призначені у справі судові засідання, так як наявними у справі повідомленнями про вручення поштових відправлень підтверджується, що банк був належно повідомлений про час і місце розгляду справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1990 року по 14 квітня 2013 року.

20 листопада 2003 року ОСОБА_5 придбав за договором купівлі-продажу частину цілісного майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1, яка складається із: адміністративно-побутового будинку літ. «Б8» загальною площею 241,8 кв.м, магазину літ. «Б9», навісу літ. «Б7», навісу літ «Б12», воріт № 3.

15 квітня 2005 року ОСОБА_5 придбав за договором купівлі-продажу будівлі та споруди автомобільної стоянки по АДРЕСА_1, які складаються із: КНН, що має стіни з цегли, літ. «А», навісу літ. «Б», навісу літ. «В», навісу літ. «Г», навісу літ. «Д», гаражу літ. «Е», огорожі № 1, 2, мостіння І.

Частина цілісного майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1, яка складається із адміністративно-побутового будинку літ. «Б8» загальною площею 241,8 кв.м, магазину літ. «Б9», навісу літ. «Б7», навісу літ «Б12», воріт № 3, передана ОСОБА_5 в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за укладеним з АКБ «ТАС»-Комерцбанк» кредитним договором № 2101/1006/88-004 від 30 жовтня 2006 року.

У подальшому ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС»-Комерцбанк», відступило права вимоги за кредитним договором № 2101/1006/88-004 від 30 жовтня 2006 року і договорами забезпечення до нього ПАТ «Дельта Банк», яке 15 червня 2012 року відступило їх ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК Україниоб'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частина перша статті 69 СК України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що заявлене до поділу майно набуте сторонами за час шлюбу і спору щодо віднесення його до спільного майна подружжя немає, суд першої інстанції, з який погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про поділ цього майна між сторонами за запропонованим ОСОБА_4 варіантом, проти якого ОСОБА_5 не заперечував.

Касаційний суд відхиляє твердження заявника про те, що визнання за ОСОБА_4 права власності на передану в іпотеку частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 призводить до порушення прав іпотекодержателя, оскільки такі доводи спростовуються положенням статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону на час ухвалення рішення судом першої інстанції передбачалося, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Після визнання за ОСОБА_4 права власності на частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 іпотека продовжує бути дійсною, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки, тому доводи ПАТ «Альфа-Банк» про порушення його прав іпотекодержателя є безпідставними.

Положеннями Закону України «Про іпотеку» і укладеного між ОСОБА_5 та АКБ «ТАС»-Комерцбанк» іпотечного договору від 30 жовтня 2006 року не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. В свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Касаційний суд відхиляє посилання заявника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 70 СК України, яка закріплює принцип рівності часток подружжя в спільному майні, оскільки майно подружжя може бути поділене між подружжям також за взаємною згодою (стаття 69 СК України).

У ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_5 погодився із запропонованим ОСОБА_4 варіантом поділу спільного майна шляхом виділення кожному з них у власність окремого об'єкта, тому висновок суду про визнання за позивачем права власності на частину цілісного майнового комплексу, а за відповідачем - права власності на будівлі та споруди автомобільної стоянки узгоджується з положеннями статей 69, 70, 71 СК України.

Доводи заявника про те, що отримані ОСОБА_5 кредитні кошти є спільним майном подружжя, оскільки кредит отримано в період перебування сторін у шлюбі, не мають правового значення для вирішення спору про поділ майна подружжя, так як заявлені до поділу об'єкти придбані ОСОБА_5 до укладення кредитного договору.

Безпідставними є твердження заявника про те, що судами не перевірено джерела набуття заявленого до поділу майна, так як ці обставини мають значення при наявності спору з приводу віднесення певного майна до спільного майна подружжя. У даній справі сторонами визнається, що частина цілісного майнового комплексу і будівлі та споруди автомобільної стоянки по АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, спору з цього приводу між ними немає.

Посилання заявника на допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального права, які полягають в його неналежному повідомленні про час і місце розгляду справи, є помилковими, так як наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень підтверджується належне повідомлення ПАТ «Альфа-Банк» про час і місце призначених у справі судових засідань, тому заявник не був обмежений в можливості брати участь у розгляді справи і реалізовувати свої процесуальні права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану його представником ДримченкомАндрієм Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 5 березня 2014 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик