Ухвала

4 липня 2018 року

м. Київ

справа № 712/13853/17

провадження № 61-38076ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником - адвокатом Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про встановлення нікчемності правочину, відшкодування збитків і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2018 року подана до Верховного Суду вказана касаційна скарга.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», у якому просив встановити нікчемність угоди № SAMDN5870 від 14 липня 2011 року, на підставі якої з його карткового рахунку списано грошові кошти у розмірі 666,76 гривень, стягнути з відповідача на свою користь безпідставно списану суму у розмірі 666,76 гривень і 5 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що угоди від 14 липня 2011 року з банком не підписував і про її існування йому не відомо.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 березня 2018 року позов задоволено частково. Встановлено нікчемність угоди № SAMDN5870 від 14 липня 2011 року, укладеної між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Стягнено з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 у відшкодування збитків 666,76 гривень і у відшкодування моральної шкоди 1600 гривень.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 березня 2018 року - без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався статтями 23, 203, 207, 215 ЦК України, зазначаючи, що угода № SAMDN5870 від 14 липня 2011 року між сторонами ніколи не укладалася і її примірник у банку відсутній, що є підставою для встановлення нікчемності цього правочину.

Оцінивши подані сторонами докази, зокрема виписку по рахунку позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що грошові кошти у розмірі 666,76 гривень списані з карткового рахунку ОСОБА_2 на підставі угоди № SAMDN5870 від 14 липня 2011 року, яка в дійсності не укладалася, тому обґрунтованими є вимоги позивача про відшкодування безпідставно списаних з його рахунку коштів і моральної шкоди, якої він зазнав у зв'язку з неправомірними діями банку. Розмір відшкодування судом першої інстанції визначено виходячи із засад розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення безпідставно списаних з карткового рахунку коштів у розмірі 666,76 гривень, що станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також вимоги про встановлення нікчемності правочину і відшкодування моральної шкоди, в частині яких справа є незначної складності.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником - адвокатом Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко