Справа № 296/802/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

"11" червня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі: головуючого судді Сингаївського О.П., за участі секретаря судового засідання Галіцької А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямміської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням квартирою № 52 у будинку № 107 по вул. Шевченка в м. Житомирі.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі Договору дарування квартири від 16 липня 2005 року належить зазначене житлове приміщення, де зареєстрований відповідач, який не проживає у квартирі і це перешкоджає їй вільно розпоряджатися своїм майном.

Позивач у судове засідання не з"явилалась, надала суду заяву про розгляд справи її відсутності, в якій свої позовні вимоги вона підтримує повністю і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав.

Від представника третьої особи до суду надійшло повідомлення про розгляд справи за відсутності представника Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, в якому управління при винесенні рішення у справі покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 07.03.1972 р. н., є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 16 липня 2005 року (а. с. 9). ОСОБА_2, 16.11.1992 р. н., відповідно довідки адресно-довідкового бюро (а. с. 16) та довідки КП «ВЖРЕП № 13» Житомирської міської ради за № 512 від 31.01.2018 (а. с. 11), зареєстрований за вказаною адресою.

Однак, зігдно КП «ВЖРЕП № 13» Житомирської міської ради від 17 січня 2018 року (а. с. 12) з лютого місяця 2014 року житло не займає, у звязку з чим, за користування квартирою та комунальні послуги не сплачує, що спричиняє позивачу незручності у користуванні нею.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили той факт, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1більше шести місяців не проживає.

З огляду на це, слід вважати, що відповідач за користування житлом та комунальні послуги не сплачує і це спричиняє позивачу незручності у користуванні своєю власністю.

На ствердження вибуття, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресована кореспонденція, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ст.391 ЦК України, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, ст.41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти.

Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.156 Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У відповідності до ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин та враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на вимогах Закону.

Керуючись ст.ст.3, 4, 5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1задовольнити.

ОСОБА_2, 16.11.1992 р. н., визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 52 у будинку № 107 по вул. Шевченка в м. Житомирі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення, подавши апеляційну скаргу Апеляційному суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О. П. Сингаївський