АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1857/18 Номер провадження 22-ц/786/1773/18Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула у письмовому провадженні в апеляційному суді в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2018 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерего" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2018 р. Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерего" (далі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго») звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, посилаючись на те, що 12.10.2014 року між ними був укладений договір, в який в подальшому вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод, за яким позивач зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на опалення нежитлового приміщення відповідача за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався проводити оплату вартості спожитої теплової енергії у визначеному порядку та строки.

За період з 01.12.2015 року по 31.12.2017 року відповідачу нараховані до сплати 6036,54 грн., з яких сплачено 871 грн., тому заборгованість складає 5165,54 грн. У зв'язку з несплатою коштів, за період з 10 квітня 2017 року по 25 лютого 2018 року нарахована пеня у розмірі 144,85 грн., 3% річних в розмірі 168,92 грн. за період з 15.01.2016 року по 25.02.2018 року, втрати від інфляційних процесів в сумі 718,48 грн. за період з 01 лютого 2016 року по січень 2018 року. Загальна сума до стягнення складає 6197,79 грн. , яку просили стягнути на їх користь та 1762 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за відпуск теплової енергії за період з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 6052 грн. 94 коп. , судові витрати у розмірі 1762 грн. 00 коп., а всього 7814 ( сім тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 94 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне та невірне з'ясування фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить задовольнити його апеляційну скаргу, скасувати вказане рішення та ухвалити нове відповідне рішення та стягнути з позивача на його користь судовий збір.

Посилається на те, що позивач при нарахуванні послуг застосував невірні тарифи та здійснив нарахування заборгованості на опалювальну площу 14,3 кв.м., тоді як належні йому нежитлові приміщення мають площу 13, 3 кв.м. Тому вважає, що розрахунок заборгованості не відповідає дійсності.

Крім цього, вказує, що позивач приховав той факт, що 14.04.2017 р. Полтавською облдержадміністрацією була проведена нарада за участю ОСОБА_2 та ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з розгляду його звернення щодо незаконних дій підприємства, а робоча група УЖКГ в ході засідання прийшла до висновку про проведення підприємством «Полтаватеплоенерго» нарахування на опалювальну площу 13,3 кв.м. та необхідність проведення відповідних розрахунків.

Позивач до теперішнього часу не уклав з ним додаткову угоду до договору № 2100 від 12.10.2004 року на відпуск теплоенергії у вигляді гарячої води про зміну розміру опалювальної площі та не здійснив перерахунку за період з 12.10.2004 р. по теперішній час.

Судом не взято до уваги ту обставину, що 23.12.2016 р. ФОП ОСОБА_2 припинив діяльність, у зв'язку з чим нарахування оплати за надані послуги повинні, на його думку, проводитися за тарифами по категорії споживачів «населення», тоді як позивач нараховує оплату по категорії «інші споживачі (крім населення)», яка відсутня у постанові № 865 КМУ від 30.11.2016 р. «Про особливості нарахування плати за надану послугу з централізованого опалення населенню у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії в опалювальний сезон 2016/17 року».

Постанова НКРЕП № 955, на яку послався суд у рішенні від 26.05.2016 р., скасована.

Вважає, що статус спірного майна при застосуванні тарифів для нарахування плати за спожиті послуги не має значення, оскільки будинок обладнаний загальнобудинковим засобом обліку, а припинення ним діяльності ФОП може бути підставою для нарахування плати за постачання теплоенергії в нежитлове приміщення за тарифами для потреб населення, оскільки будинок обладнаний загальнобудинковим засобом обліку.

Вказує, що позивач не привів до відповідності договір № 2100 від 12.10.2004 р. укладений між ними, шляхом надання пропозиції додаткової угоди до договору та надання акту про проведення та узгодження перерахунків за 2004-2018 р.р.

У відзиві на апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, оскільки наведені у ній доводи не впливають на правомірність ухваленого рішення, та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 12 жовтня 2004 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води.

Згідно з пунктом 1 Договору позивач узяв на себе обов'язок постачання теплової енергієї у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення нежитлового приміщення відповідача за адресою АДРЕСА_1.

Обов'язки відповідача по оплаті за користування тепловою енергією встановлені у п. п. 10 -11 вказаного Договору (а.с. 10-11).

10 квітня 2009 року між сторонами укладена додаткова угода за № 4, відповідно до якої сторони внесли зміни до договору щодо розміру опалювальної площі та розміру оплати послуг за місяць, до розділу щодо юридичної адреси сторін та платіжних реквізитів.

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди № 5 від 01 серпня 2011 року, № 6 від 20 жовтня 2011 року , № 7 від 25 січня 2016 року (а.с. 12-18).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26.05.2016 р., яке набрало законної сили, у цивільній справі № 552/673/16-ц за позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 про врегулювання розбіжностей при укладенні додаткової угоди за договором визнано пункт 11 додаткової угоди № 7 від 25.01.2016 року до договору № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12.10.2004 р. укладеним в наступній редакції: «Розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом та діючих на період постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію 1403,42 грн. /Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.05.2015 року. Тариф на теплову енергію 1354,31 грн. /Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.11.2015 р. Оплата за опалення проводиться за фактично використану кількість теплової енергії» (а.с. 28-32).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачу надаються послуги на опалення приміщення, яке має статус нежитлового, то застосуванню підлягають тарифи, що регулюють потреби інших споживачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі ст.ст.20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг із зобов'язанням оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом, а виконавець зобов'язується забезпечувати вчасно та відповідної якості надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 17, 18, 20, 30 Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги. Оплата за надані послуги вноситься щомісячно, згідно норм і тарифів встановлених обласними державними адміністраціями.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 11.3 додаткової угоди № 7 від 25 січня 2016 року, що укладена між сторонами, споживач зобов'язується сплачувати за теплову енергію у строк до 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання

Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем надаються послуги відповідачу у вигляді гарячої води на опалення належного йому приміщення, яке має статус нежитлового, у зв'язку з чим для нарахування плати за надані послуги застосовуються встановлені Національною комісією з державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг тарифи на теплову енергію для потреб інших споживачів, розмір яких становить: 1403,42 грн./Гкал ( без ПДВ) з 01 травня 2015 року на підставі постанови № 1388 від 30.04.2015 року; 1354,31 грн./Гкал (без ПДВ) з 01 листопада 2015 року на підставі постанови № 2690 від 29.10.2015; 1304,87 грн./Гкал (без ПДВ) з 01 лютого2016 року на підставі постанови № 54 від 28.01.2016; 1153,45 грн./Гкал (без ПДВ) з 01 жовтня 2016 року на підставі постанови № 1757 від 29.09.2016; 1389,88 грн./Гкал (без ПДВ) з 30 грудня 2016 року на підставі постанови № 2126 від 02.12.2016; 1513 грн./Гкал (без ПДВ) з 24 лютого 2017 року на підставі постанови № 151 від 01.02.2017р.

Оскільки позивач належним чином виконував зобов'язання за договором та надавав відповідачу послуги з теплопостачання, тоді як відповідач у порушення умов договору за спожиті послуги не сплачував, за ним утворилася заборгованість, яка за період з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2017 року складає 5165, 54 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 6, 8-9)

З урахуванням вищенаведеного та на підставі вищевказаних правових норм суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції у сумі 718 грн. 48 коп. та 3% річних в сумі 168,92 грн., на загальну суму 6052 грн. 94 коп.

Крім цього, суд першої інстанції надав вірну правову оцінку вимогам позивача щодо нарахування відповідачу пені за період з 10 квітня 2017 року по 25 лютого 2018 року в сумі 144 грн. 85 коп. та прийшов до правильного висновку про те, що вона не підлягає стягненню, оскільки доказів щодо погодження сторонами розміру пені умовами договору не передбачено.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Заперечення відповідача у суді першої інстанції та його аналогічні посилання в апеляційній скарзі на те, що з припиненням 23.12.2016 року діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця нарахування оплати за отримані послуги необхідно проводити по категорії споживачів «населення», а також щодо невірного нарахування на площу 14,3 кв.м., судом першої інстанції обгрунтовано не взяті до уваги та залишаються без задоволення колегією суддів, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що відповідач ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 25 червня 2004 року є власником нежитлового приміщення, що складає 1/625 частину житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином, розташованим за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 33-36) .

Площа нежитлового приміщення згідно вказаного договору купівлі-продажу становить 13,3 кв.м., тоді як технічним паспортом на вказане нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 визначено площу за внутрішнім розміром 14,3 кв.м.

Предметом договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води є постачання теплової енергії у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення належного відповідачу ОСОБА_2 нежитлового приміщення по вул. Докучаєва, 10 м. Полтави.

Нарахування плати за послуги з опалення здійснюється на площу 14,3 кв.м., як вказано в технічному паспорті на зазначене нежитлове приміщення, та у відповідності до договору, в якому узгоджено розмір площі 14,3 кв.м.

При цьому, відповідач не надав судам першої та апеляційної інстанцій відомості про те, чи звертався він до відповідних органів з питання внесення змін до технічної документації щодо розміру нежитлового приміщення, на який нараховується послуга з опалення; чи внесені такі зміни до технічної документації та чи повідомляв він про це підприємство позивача з метою подальшого врегулювання питання щодо проведення нарахувань за надані послуги.

Правомірність укладеного між сторонами договору № 2100 від 12.10.2004 р. на відпуск теплової енергії та додаткових угод до нього відповідачем у судовому порядку не оспорювалась, жодних судових рішень, які б набрали законної сили, з цього питання не приймалося, тому договір та додаткові угоди до нього на теперішній час є чинними.

Крім цього, заперечуючи правомірність проведення нарахувань оплати за надані послуги відповідно до тих тарифів, які застосовує позивач, ОСОБА_2 не вказує, чи оскаржував у судовому порядку дії підприємства щодо розміру проведених нарахувань за спожиті послуги, невідповідності тарифів тощо, а також не надав з цього приводу жодних чинних на даний час судових рішень.

Посилання відповідача на те, що до теперішнього часу позивач не уклав з ним додаткову угоду до договору № 2100 від 12.10.2004 року на відпуск теплоенергії у вигляді гарячої води з урахуванням розміру опалювальної площі 13.3 кв.м. та не здійснив перерахунку за період з 12.10.2004 р. по теперішній час, - також не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано жодних доказів про те, що він звертався особисто з цими питаннями до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та що позивач відмовив йому у вирішенні вказаних питань, чи була оскаржена ним у встановленому законом порядку ця відмова та яке рішення приймалося.

При цьому, як зазначив позивач у відзиві на апеляційну скаргу та надав до нього відповідні докази, підприємство «Полтаватеплоенерго» направило на адресу відповідача листа з пропозицією укласти додаткову угоду № 8 до договору на відпуск теплоенергії у вигляді гарячої води № 2100 від 12.10.2004 р., з розрахунком обсягу теплової енергії та з урахуванням розміру нежитлового приміщення у 13,3 кв.м. Разом з тим, відповідь від ОСОБА_2 про прийняття вказаної пропозиції наразі не отримало, тому договір від 12.10.2004 р. № 2100 є чинним та діє у попередній редакції. Відповідно, і нарахування оплати за послуги проводиться на площу 14,3 кв.м.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та абзацу 7 ст. 16 закону України «Про теплопостачання» Національна комісія, що здійснює державне регулюванняу сфері комунальних послуг встановлює тарифи на теплову енергію суб'єктами природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання.

Тарифи на теплоенергію, що виробляється та постачається ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Згідно п. 1.5. постанови НКРЕКП від 24.03.2016 р. № 377 «Про затвердження порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання,послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», яка є чинною на теперішній час, тарифи формуються для таких категорій споживачів: населення, бюджетні установи, релігійні організації, (крім обсягів, що використовуються для провадження виробничо-комерційної діяльності); інші споживачі.

Відповідно до ст. 4 ЖК України, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, утворюють житловий фонд. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Ст. 6 ЖК України встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для спільного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вказувалося вище, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26.05.2016 р., яке набрало законної сили, у цивільній справі № 552/673/16-ц за позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 про врегулювання розбіжностей при укладенні додаткової угоди за договором, визнано пункт 11 додаткової угоди № 7 від 25.01.2016 року до договору № 2100 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 12.10.2004 р. укладеним в наступній редакції: «Розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом та діючих на період постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію 1403,42 грн. /Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.05.2015 року. Тариф на теплову енергію 1354,31 грн. /Гкал (без ПДВ) для потреб інших споживачів (крім населення) з 01.11.2015 р. Оплата за опалення проводиться за фактично використану кількість теплової енергії» (а.с. 28-32).

Цим же рішенням встановлено, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надає теплову енергію ОСОБА_2 в нежитлове приміщення, яке не придатне для проживання в ньому, тоді як відповідно до рішення Полтавської обласної ради двадцятої позачергової сесії п'ятого скликання від 27.03.2009 року тарифи для оплати послуг з теплопостачання для «населення» застосовуються для здійснення оплати фізичними особами послуг з теплопостачання в приміщеннях, які використовуються ними для проживання.

Таким чином, припинення діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця та наявність загальнобудинкового засобу обліку теплової енергії на будинку по вул. Докучаєва,10 в м. Полтаві, не може бути підставою для нарахування відповідачу плати за надані послуги за тарифами для «населення», оскільки належне відповідачу приміщення, на яке надаються позивачем послуги, має статус нежитлового, у зв'язку з чим позивачем правомірно проводиться нарахування за тарифом для потреб «інших споживачів» (крім населення).

Отже, висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка.

Розгляд справи проведений місцевим судом з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: /підпис/ Чумак О.В.

Судді: /підпис/ Дряниця Ю.В.

/підпис/ Пилипчук Л.І.

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О.В.Чумак