Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 331/3787/16-ц

провадження № 61-6863зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Хортиця»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву кредитної спілки «Хортиця» про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року у складі судді Жукової О. Є., ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Гримич М. К., Фаловської І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року кредитна спілка «Хортиця» (далі - КС «Хортиця», спілка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору від 12 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 1 700 грн на строк 12 місяців.

На забезпечення виконання умов цього договору спілка того ж дня уклала із ОСОБА_5 договір поруки.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року, що набрало законної сили, з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 4 832,39 грн.

Посилаючись на те, що судове рішення не виконано, заборгованість не сплачена, відповідачі є такими, що прострочили виконання грошового зобов'язання, тому повинні нести відповідальність на підставі статті 625 ЦК України, КС «Хортиця», з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: стягнути з ОСОБА_4 проценти за користування кредитними коштами згідно із пунктом 2.3. кредитного договору, нараховані за період з 19 травня 2013 року по 01 грудня 2016 року, у розмірі 4 392,80 грн, інфляційні втрати на суму 1 641,58 грн; стягнути солідарно з відповідачів проценти у розмірі 1 285,20 грн, інфляційні втрати у розмірі 210,10 грн за період з 19 листопада 2015 року по 01 грудня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року у задоволенні позову КС «Хортиця» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк дії кредитного договору закінчився 12 квітня 2008 року, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року з відповідачів солідарно стягнуто кредитну заборгованість, тому КС «Хортиця», звернувшись до суду із цим позовом у 2016 році пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявила відповідач.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року залишено без змін рішення суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки за умовами договору позичальник остаточно повинен погасити кредит 12 квітня 2008 року, після звернення кредитної спілки до суду і ухвалення судового рішення у червні 2008 року строк давності перервався, почався заново, з відповідним позовом про стягнення процентів і 3 % річних спілка звернулася у травні 2016 року, тобто з пропуском строку, перебіг якого почався заново після ухвалення попереднього судового рішення і сплинув через три роки - у червні 2011 року, що за змістом статей 266, 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року касаційну скаргу КС «Хортиця» відхилено, судові рішення попередніх інстанцій залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована обґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що строк дії кредитного договору закінчився 12 квітня 2008 року, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року з відповідачів солідарно стягнуто кредитну заборгованість, тому КС «Хортиця», звернувшись до суду із цим позовом у 2016 році пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявила відповідач.

У грудні 2017 року КС «Хортиця» звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року, в якій просила скасувати судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову КС «Хортиця», посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 253, 256, 257, 260, 261, 599, 625 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення КС «Хортиця» посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, 06 липня 2016 року, 22 лютого 2017 року, постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року в справі № 3-1522гс16 та 02 вересня 2015 року в справі № 6-1085цс15, в яких, на її думку, по-іншому застосовані вказані норми матеріального права.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини ухвалить рішення про інше.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві КС «Хортиця» доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що 12 квітня 2007 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 1 700 грн на строк 12 місяців.

На забезпечення виконання умов цього договору КС «Хортиця» того ж дня уклала із ОСОБА_5 договір поруки.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року, що набрало законної сили, з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 4 832,39 грн. У примусовому порядку рішення суду не виконувалося.

Пред'являючи позов, КС «Хортиця» посилалась на те, що судове рішення не виконано і заборгованість не сплачена, тому відповідачі повинні нести відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі статті 625 ЦК України, у вигляді процентів у сумі 10 261,20 грн, нарахованих згідно із пунктом 2.3. договору за період прострочення з 13 лютого 2008 року до 09 травня 2016 року, та інфляційних витрат у розмірі 1 512,40 грн, розрахованих за період з січня 2013 року до квітня 2016 року.

Погоджуючись з висновками судів про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності, суд касаційної інстанції, керуючись статтями 256, 257, 261, 267 ЦК України, зазначав, що строк дії кредитного договору закінчився 12 квітня 2008 року, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року з відповідачів солідарно стягнуто кредитну заборгованість, тому КС «Хортиця», звернувшись до суду із цим позовом у 2016 році пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявила відповідач.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 Верховний Суд України, задовольняючи заяву про перегляд рішення касаційного суду, виходив з того, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення, яке є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення цих сум виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. До правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

- від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1085цс15 Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції, погодившись з висновком апеляційного суду про задоволення позову банку в частині стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, виходив з того, що відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, не обмежена строками позовної давності.

- від 06 липня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції, виходив з того, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення.

- від 22 лютого 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Вирішуючи питання про дотримання судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що з позовом про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України спілка звернулася у травні 2016 року, тобто з пропуском строку загального трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався знову після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості у червні 2008 року і сплинув через три роки - у червні 2011 року.

З таким висновком суду погодився і суд касаційної інстанції.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦКУкраїни).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦКУкраїни).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 ЦКУкраїни, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦКУкраїни), початок перебігу якого слід рахувати з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов'язання боржником.

Таким чином суди у цій справі правильно виходили з того, що звернувшись до суду із цим позовом у 2016 році, КС «Хортиця» пропустила трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, який слід рахувати з часу ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості у червні 2008 року, що боржником не виконано. Оскільки відповідач заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суди відмовили у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Отже, норми статей 256, 257, 261, 268, 625 ЦК України застосовані правильно, що є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Порівняння з висновками, які в своїх судових рішеннях зробили Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про невідповідність цих судових рішень викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Так, у наданих для порівняння судових рішеннях на відміну від цієї справи різняться фактичні обставини справи, зокрема: у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, з дотриманням строків позовної давності, встановлених статтею 257 ЦК України, оскільки такий строк переривався.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року строк позовної давності також було дотримано позивачем.

Судові рішення Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року, від 06 липня 2017 року та від 22 липня 2017 року постановлені у справах з різними предметами спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою про перегляд якої подано заяву.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заяви та змісту доданих до неї копій судових рішень Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не встановлено неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки вищевказані судові рішення постановлені у справах з різним предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою про перегляд якої подано заяву.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для задоволення заяви КС «Хортиця» про перегляд справи Верховним Судом.

За таких обставин, у справі, що переглядається, судами були правильно застосовані норми статей 253, 256, 257, 260, 261, 599, 625 ЦК України.

Оскільки наведені заявником постанови Верховного Суду України не вказують на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву КС «Хортиця» обґрунтованою немає підстав.

Керуючись пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви кредитної спілки «Хортиця» про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк