Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 522/14240/15-ц

провадження № 61-8476зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Приморського району м. Одеси, який діє в інтересах Одеської міської ради;

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції;

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року у складі судді Ільченко Н. А., ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Висоцької В. С., Карпенко С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року у справі № 2-1225-1/07 було визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1, та на підставі цього рішення 08 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею, 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1, зареєстрований Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр Державного земельного кадастру») у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35.

Однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року вищевказане рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року було скасоване, а зазначена справа направлена за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Також зазначав, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2014 року визнано незаконним та скасовано виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку від 08 жовтня 2007 року серії НОМЕР_2.

Крім того, Одеська міська рада як розпорядник земель комунальної власності не приймала жодного рішення щодо передачі будь-кому земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Ураховуючи викладене, прокурор просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 23 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. за № 19086, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 купили земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати виданий 25 грудня 2007 року ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, а саме: земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» за № 63, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_4; визнати незаконним та скасувати виданий 25 грудня 2007 року ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, а саме: земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» за № 64, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_6; витребувати вищевказані земельні ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3; встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це судове рішення є підставою для внесення Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції записів щодо скасування права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на вищевказані земельні ділянки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року, позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано виданий 25 грудня 2007 року ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, а саме: земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» за № 63, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_4.

Визнано незаконним та скасовано виданий 25 грудня 2007 року ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, а саме: земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» за № 64, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_6.

Витребувано земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_4, з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради.

Витребувано земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_6, з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради.

Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого це судове рішення є підставою для внесення Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції записів щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_4, та права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_6.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року залишено без змін.

02 листопада 2017 року представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_5 подано до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року.

У заяві представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просить скасувати зазначені вище судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 177, 179, частини першої статті 181, статті 261, 267, 388 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалася на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 6-14570св16) та від 10 липня 2013 року у справі № 2190/3236/2012 (провадження № 6-1152св16), постанови Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510ц15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Перевіривши наведені у заяві доводи,колегія суддів дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-5 ЦПК України 2004 року суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року у справі № 2-1225-1/07 за позовом ОСОБА_1 та інших до ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Одеської міської ради, ДП «Центр Державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії Центру ДЗК про усунення перешкод у користуванні будівлями цілісного майнового комплексу, визнання права власності на земельні ділянки та зобов'язання вчинити певні дії за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1, та зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» зареєструвати та видати на ім'я ОСОБА_1 державний акт на вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд (а. с. 10-20).

ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 від 16 липня 2008 року, а саме на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за № 35.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 23 жовтня 2007 року за реєстраційним № 19086, ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 і ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 у таких частках: ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,0500 га, зазначену під літерами «А-Б-В-Г-А» на плані, який є невід'ємною частиною цього договору, кадастровий номер: НОМЕР_4; ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,0500 га, зазначену під літерами «А-Б-В-Г-А» на плані, який є невід'ємною частиною цього договору, кадастровий номер: НОМЕР_6.

25 грудня 2007 року ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, а саме земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 63, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_4; а ОСОБА_3 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, а саме земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 64, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_6.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2009 року апеляційну скаргу Прокуратури м. Києва задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року у справі

№ 2-1225-1/07 скасоване, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі (а. с. 21).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року вказану вище справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (а. с. 22).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2014 року у справі № 522/8178/14-ц за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, за участю третіх осіб: Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Управління Держземагентства у м. Одесі, про витребування майна та скасування державного акта визнано незаконним та скасовано державний акт серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_1 08 жовтня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 35; витребувано ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради, встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого рішення є підставою для внесення Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції запису про скасування реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку (а. с. 30-31).

Задовольняючи позов заступника прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що рішення, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку, скасоване, а отже, договір купівлі-продажу, укладений між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є нікчемним. При цьому апеляційним судом правомірно зазначено про безпідставність застосування наслідків спливу строку позовної давності у цьому випадку, оскільки вирішення указаного питання підлягає розгляду у суді першої інстанції.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблено такі висновки:

- в ухвалі від 10 липня 2013 року у справі № 2190/3236/2012 за позовом прокурора в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (провадження № 6-1152ск13) суд касаційної інстанції зазначив, що предметом віндикаційного позову може бути лише окрема річ та майно, яке визначено окремими індивідуальними ознаками, а тому ухвалюючи рішення про витребування з незаконного володіння відповідача 1/8 та 5/8 часток об'єкту незавершеного будівництва, суди не звернули уваги, що частки у спільній частковій власності учасників спору у вигляді окремого майна не визначені, а тому поновлення прав позивача шляхом витребування ідеальної частки у спільному майні неможливо.

- в ухвалі від 20 вересня 2017 року у справі № 522/2202/15-ц за позовом заступника прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради про скасування державного акта, визнання недійсними договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду (провадження № 6-14570св16) суд касаційної інстанції зазначив, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

У наданих для порівняння судових рішеннях Верховного Суду України зроблено такі висновки:

- у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, комунального підприємства до міської ради та інших про визнання незаконними рішень ради та витребування земельної ділянки Верховний Суд України розглядав питання неоднакового застосування судами касаційної інстанції норми пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України та зробив висновок, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

- у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 за позовом ОСОБА_1 до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, Херсонського державного університету про визнання недійсними рішень та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо застосування положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, дійшов висновку про те, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Питання правомірності підстав вибуття спірних земельних ділянок з комунальної власності територіальної громади у судовому порядку вирішувалось під час розгляду справи № 1522/4838/12 (а також справи № 522/8178/14-ц заочне рішення від 07 жовтня 2014 року). На момент звернення до суду з цим позовом, передбачених законодавством передумов для набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, як і для їх продажу, встановлено не було, а тому не можна вважати, що прокурор, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради, порушив законне право особи з огляду на відсутність у цієї особи такого права.

Варто також зауважити, що питання застосування статей 261, 267 ЦК України Верховним Судом України у цих справах не вирішувалося.

Разом з цим колегія суддів зауважує, що всупереч тому, що про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року у справі № 2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась 03 квітня 2008 року (дата скасування Апеляційним судом м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2007 року), питання застосування строків позовної давності, як того вимагають приписи частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України, судом першої інстанції не вирішувалося, оскільки не порушувалось відповідачами у строк, передбачений цим Кодексом.

Крім того, аналізуючи доводи заяви про перегляд судових рішень щодо наявності на спірних земельних ділянках житлових будинків, колегія суддів звертає увагу на таке.

Предметом указаного спору є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування земельних ділянок.

Питання компенсації завданих відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збитків під час розгляду цього спору порушується заявниками на стадії звернення до суду з указаною заявою. Водночас з копій судовий рішень, доданих до заяви про перегляд, вбачається, що питання компенсації завданих збитків судами не вирішувалось.

З огляду на викладене, позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом.

Таким чином, за результатами оцінки змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року, про перегляд яких подано заяву не встановлено неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, судом встановлено, що на момент звернення прокурора до суду з указаним позовом, передумов для набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у власність спірних земельних ділянок не було, оскільки їх вибуття з комунальної власності у приватну власність ОСОБА_1 відбулось всупереч вимог чинного законодавства. Крім того, судовими рішеннями, наведеними заявником для порівняння, вирішувалось питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та початку його перебігу, тоді як у справі, яка переглядається, підстави для застосування цього строку відсутні з огляду на порушення порядку звернення відповідачів до суду з відповідним клопотанням.

Ці обставини встановлені судом під час розгляду справи і переоцінювати факти та обставини у Верховного Суду відсутні повноваження.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваними судовими рішеннями не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначені обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк