АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 556/767/16-ц

Провадження № 22-ц/787/997/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач Державне підприємство "Рівнеторф",

третя особа Дочірнє підприємство "Володимирецьторф" державного

підприємства "Рівнеторф"

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року (у складі судді Поровського В.А.), та на додаткове рішення Володимирецького районного суду від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Рівнеторф", третя особа Дочірнє підприємство "Володимирецьторф" державного підприємства "Рівнеторф" про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

в с т а н о в и в :

14.03.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства "Рівнеторф" про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позов мотивовано тим, що вона працювала у дочірньому підприємстві "Володимирецьторф" ДП "Рівнеторф" на посаді бухгалтера, а з 11.02.2010 року на неї також покладено виконання обовязків директора ДП "Володимирецьторф".

Станом на 24.02.2016 року утворилася заборгованість із виплати їй заробітної плати у розмірі 24390,86 грн, яка була нарахована їй, але не виплачена.

З урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд стягнути з ДП "Рівнеторф" заробітну плату у розмірі 22 355,70 грн, а також 97 399,35 грн заробітну плату за вимушений прогул, а також скасувати наказ керівника ДП "Рівнеторф" № 49/2-к від 30 вересня 2011 року.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП "Рівнеторф" відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 ніколи не перебувала у штаті ДП "Рівнеторф", вона тимчасово виконувала обовязки головного бухгалтера ДП "Володимирецьторф". Оскільки ДП "Володимирецьторф" перебуває в стані припинення, а тому ДП "Рівнеторф" не відповідає за її зобовязаннями та є неналежним відповідачем.

Додатковим рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року відмовлено в задоволенні поданої представником позивача адвокатом ОСОБА_4 від 15.11.2017 року заяви про скасування наказу директора ДП "Рівнеторф" № 49/2-к від 30 вересня 2011 року за безпідставністю.

27 квітня 2018 року ОСОБА_2 подано до суду апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з неповним з'ясуванням обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

ДП "Рівнеторф" є належним відповідачем у справі на підставі ст.ст. 109 та 619 ЦК України.

Дочірнє підприємство "Володимирецьторф" згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було засновану відповідачем ДП "Рівнеторф". Згідно п. 3.3. Статуту дочірнього підприємства "Володимирецьторф" ДП "Рівнеторф" передає дочірньому підприємству "Володимирецьторф" в оренду або повне господарське відання частини державного майна, визначає відповідні цілі його діяльності, затверджує його статут і здійснює до нього інші права власника.

Таким чином, ДП "Рівнеторф" відповідає субсидіарно за зобовязаннями Дочірнього підприємства "Володимирецьторф".

Як на підставу визнання наказу № 49/2-к від 30 вересня 2011 року незаконним, вона покликалася на те, що підпис про ознайомлення з наказом їй не належить, що було встановлено висновком експерта № 1/1-225/16 від 08.11.2016 року.

Заборгованість ДП "Рівнеторф" по сплаті заробітної плати, за період з лютого 2010 року по червень 2011 року, підтверджується сукупність доказів, які містяться у матеріалах справи.

Із індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_2 до її страхового стажу вказаний період з лютого 2010 року по червень 2011 року включено повністю, а не скорочену тривалість робочого часу.

06 липня 2018 року, представником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В наказі № 49/2-к від 30 вересня 2011 року чітко вказано на факт звільнення з роботи, тобто припинення трудових відносин із ОСОБА_2 із вказівкою правової підстави за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Факт законності та правомірності наказу не може пов'язуватися лише з тим, чи порушені трудові права працівника, оскільки даний наказ має й інші наслідки, крім припинення трудових прав, а саме правомірність підписання ОСОБА_2 документів від імені ДП "Володимирецьторф" як керівником підприємства після вказаної дати. Зокрема, як керівник ДП "Володиимрецьторф" вона підписала довідку № 1 від 24 лютого 2016 року про розмір заборгованості ДП "Володимирецьторф" перед ОСОБА_2, яка додавалася до позовної заяви.

Як на підставу визнання вказаного наказу про звільнення незаконним сторона позивача покликалась на те, що підпис про ознайомлення з наказом не належить ОСОБА_2

Такі доводи залишені місцевим судом без оцінки.

Згідно витягу з ЄДРПОУ що додано до позовної заяви саме ОСОБА_2 станом на 03.12.2014 року є керівником ДП "Володимирецьторф", що підтверджує незаконність наказу № 49/2-к від 30 вересня 2011 року про її звільнення.

Саме ДП "Рівнеторф" видавало наказ на призначення ОСОБА_2 на посаду в.о. директора ДП "Володимирецьторф" та саме ДП "Рівнеторф" видавало наказ на звільнення ОСОБА_2. Саме це підприємство є належним відповідачем та повинно було провести розрахунок при звільненні.

06 липня 2018 рок ДП "Рівнеторф" подано відзив на апеляційну скаргу, у якому воно покликається на законність рішення суду.

Вказує, що ОСОБА_2 не перебувала у трудових відносинах з ДП "Рівнеторф", оскільки працювала у дочірньому підприємстві "Володимирецьторф" державного підприємства "Рівнеторф" на посаді бухгалтера, згодом в.о. директора дочірнього підприємства "Володимирецьторф" державного підприємства "Рівнеторф".

ДП "Рівнеторф" є неналежним відповідачем у справі

Просить суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03.03.2008 року працювала на посаді бухгалтера у дочірньому підприємстві "Володимирецьторф" державного підприємства "Рівнеторф" Українського концерну торфяної промисловості Міністерства палива та енергетики України, що підтверджується записами у її трудовій книжці (а.с. 5, зворот).

Згідно наказу ДП "Рівнеторф" № 7/1-к від 11 лютого 2010 року "Про покладення обовязків" на ОСОБА_2 покладено тимчасово виконання обовязків директора ДП "Володиимрецьторф" (а.с. 6).

Наказом ДП "Рівнеторф" № 49/2-к від 30 вересня 2011 року ОСОБА_2, в.о. директора ДП "Володимирецьторф" звільнено з 30.09.2011 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 46).

Згідно розділу 3 статуту ДП "Володимирецьторф" ДП "Рівнеторф", що затверджений наказом ДП "Рівнеторф" № 41 від 12 березня 2003 року ДП "Володимирецьторф" є юридичною особою, має самостійний баланс, має розрахункові та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Звертаючись до ДП "Рівнеторф" з позовною вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2 залишено поза увагою той факт, що ДП "Володимирецьторф" є самостійною юридичною особою, а тому саме ця юридична особа буде належним відповідачем щодо такої позовної вимоги, оскільки ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах саме з ДП "Володимирецьторф".

Стосовно позовних вимог про скасування наказу ДП "Рівнеторф" № 49/2-к від 30 вересня 2011 року про звільнення ОСОБА_2 з посади в.о. директора ДП "Володимирецьторф" та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд дійшов вірного висновку, що такі позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 працювала на посаді бухгалтера ДП "Володимирецьторф", у трудових відносинах з ДП "Рівнеторф" не перебувала.

Обов'язки директора ДП "Володимирецьторф" ОСОБА_2 виконувала тимчасово, на підставі наказу ДП "Рівнеторф" № 7/1-к від 11 лютого 2010 року, трудового договору між сторонами укладено не було.

Покликання ОСОБА_2 на те, що її незаконно звільнили з посади в.о. директора без її заяви не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку подання такої заяви не є обовязковим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук