Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 523/18850/14-ц

провадження № 61-14581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Суворовський»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року у складі судді Середи І. В. та постанову апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року у складі суддів: Ващенко Л. Г., Заїкіна А. П., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Суворовський» (далі - ТОВ «ЖЕП «Суворовський») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що з 01 вересня 2012 року позивач працював у відповідача на посаді технічного директора, а наказом №57-К/У від 06 листопада 2014 року його звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП, а саме відсутність на робочому місці 04 листопада 2014 року та 06 листопада 2014 року. Посилаючись на те, що 04 листопада 2014 року та 06 листопада 2014 року він знаходився на роботі, акти про його відсутність на роботі не відповідають дійсності, наказ про звільнення видано незаконно, внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдана моральна шкода, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року, позов задоволено частково. Скасовано наказ директора ТОВ «ЖЕП «Суворовський» Барсегяна С. Д. від 06 листопада 2014 року № 57 К/У про звільнення ОСОБА_4 з посади технічного директора на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП; поновлено ОСОБА_4 на вказаній посаді; стягнуто з ТОВ «ЖЕП «Суворовський» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 06 листопада 2014 року до 20 січня 2015 року в сумі 16 901,25 грн та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року відмовлено ТОВ «ЖЕП «Суворовський» у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року.

Постановою Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року заяву представника «ЖЕП «Суворовський» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Суворовський» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення суду залишено без змін.

23 січня 2017 року позивач подав уточнену позовну заяву про визнання протиправним і скасування наказу щодо звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 листопада 2014 року і по день розгляду справи та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року позивачу відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви від 23 січня 2017 року у частині визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Ухвала мотивована тим, що прийняті по справі рішення на новому розгляді суду першої інстанції залишено лише частину вимог позивача, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому лише в цій частині у позивача є право на збільшення позовних вимог, тому лише в цій частині вимоги позов приймається до справи. Стосовно позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди, то в цій частині клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 573,32 грн.

Суди, застосувавши, висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц, зробили висновок, що оскільки позивача звільнено з роботи незаконно і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, поновлено на роботі, відповідач повинен виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу по день прийняття судом рішення про поновлення позивача на роботі.

При цьому апеляційний суд вказав, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року не містить висновків стосовно відшкодування моральної шкоди у зв'язку з тим, що є рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.01.2015 року, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500 гривень, а ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року позивачу відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень. Ухилення відповідача від виконання рішення суду від 20 січня 2015 року про поновлення позивача на роботі і відшкодування моральної шкоди не має правового значення для вирішення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 06 листопада 2014 року по 20 травня 2015 року. Відсутність періоду заборгованості в резолютивній частині рішення, за наявності такого висновку в мотивувальній частині рішення, не є підставою для скасування рішення суду.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 12 675 грн та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: висновки суду не відповідають обставинам справи; суд неповно з'ясував обставини справи у частині розміру заробітної плати і взяв до уваги довідку про заробітну плату, яка належним чином не оформлена; суд зважив лише на пояснення представника відповідача і залишив поза увагою його доводи; рішення суду не зазначає періоду стягнення заборгованості; розмір заборгованості визначено неправильно і без врахуванням вимог постанови КМУ №100 про Порядок обчислення середньої заробітної плати; в рішенні суду відсутні висновки стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди; суд не взяв до уваги того, що відповідач тривалий час ухилявся від виконання рішення суду у частині поновлення на роботі; порушення його трудових прав триває більше трьох років.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Суди встановили, що в матеріалах справи наявні довідки про заробітну плату позивача, у тому числі за період, необхідний для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які надавались відповідачем у грудні 2014 року, березні 2015 року, лютому 2016 року та січні 2017 року із детальним розрахунком, які належним чином посвідчені посадовими особами відповідача й містять достовірні дані про отриману позивачем заробітну плату у вересні-жовтні 2014 року.

Суди встановили, що останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата, беручи до уваги, що позивача звільнено 06.11.2014 року - вересень і жовтень 2014 року; у вересні 2014 року позивач відпрацював 5 робочих днів і його заробітна плата за ці дні становила 831,82 грн; у жовтні 2014 року позивач відпрацював 11 робочих днів і його заробітна плата за ці дні становила 1 750,43 грн; індексація заробітної плати 34,6 гривень (вересень 2014 року) і 72,82 гривень (жовтень 2014 року), відповідно до п. 4 абз. «л» Постанови №100), не включаються до розрахунку; всього за відпрацьовані позивачем у вересні-жовтні 2014 року 16 робочих днів його заробітна плата становила 2 582,25 гривень (831,82+1 750,43); допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (лікарняні) та відпускні, виплачені у вересні 2014 року, також, на підставі п.4 абз.1 «б» та абз.2 Постанови № 100, не включаються до розрахунку; середньоденна зарплата позивача у вересні-жовтні 2014 року становила 161,39 грн (2 582,25:16 робочих днів); з 06 листопада 2014 року (день звільнення позивача) по 20 січня 2015 року (день прийняття судом рішення про поновлення позивача на роботі) - 52 робочі дні; середня заробітна плата за час вимушеного прогулу позивача за період з 06 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року повинна становити 8 392,28 грн (161,39 середньоденна х 52 робочі дні).

Застосувавши висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц, визначили середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивача за період з 06 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року в розмірі 8 392,28 грн, суди обґрунтовано частково задовольнили позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель