Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 759/2710/16-ц

провадження № 61-21889 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства дорожнього зв'язку інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2016 року у складі судді Ул'яновської О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» (далі - ДП «Укрдорзв'язок») про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку виплати заробітної плати, нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за роботу за сумісництвом та компенсацію за затримку виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу ДП «Укрдорзв'язок» від 6 червня 2011 року № 40-к вона працювала на посаді провідного інженера з підготовки кадрів у ДП «Укрдорзв'язок». Згідно з наказом відокремленого підрозділу «Будівельно-монтажне управління» (далі - ВП «Будівельно-монтажне управління») ДП «Укрдорзв'язок» від 1 квітня 2013 року № 08-к вона працювала на посаді інспектора з кадрів за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління».

3 лютого 2014 року наказом ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок» № 05-к її було звільнено з посади інспектора з кадрів у ВП «Будівельно-монтажне управління» на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

8 вересня 2015 року наказом ДП «Укрдорзв'язок» № 58-к її було звільнено з посади провідного інженера з підготовки кадрів у ДП «Укрдорзв'язок» на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

На день звільнення з роботи відповідачем не було виплачено їй усіх належних при звільненні сум, у тому числі нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за затримку виплати заробітної плати, чим порушено її трудові права.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд стягнути з ДП «Укрдорзв'язок» на її користь нараховану, але не виплачену відповідачем заробітну плату у розмір 16 650 грн 79 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33 341 грн 70 коп.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 1 тис. грн 42 коп.; нараховану, але не виплачену заробітну плату за роботу за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок» у розмірі 5 565 грн 85 коп.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 4 946 грн 68 коп., а всього 61 505 грн 44 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ДП «Укрдорзв'язок» на користь ОСОБА_4 нараховану, але не виплачену відповідачем заробітну плату у розмір 16 650 грн 79 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 вересня 2015 року по 12 липня 2016 року у розмірі 33 341 грн 70 коп.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період з 1 березня 2015 року по 8 вересня 2015 року у розмірі 1 тис. грн 42 коп.; нараховану, але не виплачену заробітну плату за роботу за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок» за період з 1 липня 2013 року по 3 лютого 2014 року у розмірі 5 565 грн 85 коп.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період з 1 липня 2013 року по 3 лютого 2014 року у розмірі 4 946 грн 68 коп., а всього 61 505 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу при звільненні відповідачем усіх належних йому сум виплачено не було, а саме не була виплачена нарахована заробітна плата за роботу у ДП «Укрдорзв'язок» та за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок», до яких входить не виплачена заробітна плата, середній заробіток за період затримки виплати коштів при розрахунку, компенсація за затримку виплати заробітної плати. Тому на її користь підлягають стягненню вказані суми та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року апеляційна скарга ДП «Укрдорзв'язок» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідними доказами, у тому числі довідкою про дохід ВП «Будівельно-монтажне управління» від 25 червня 2014 року та довідкою про дохід ДП «Укрдорзв'язок» від 8 лютого 2016 року, підтверджено, що при звільненні позивачки з нею відповідачем не був проведений розрахунок та виплачено усі належні їй суми. Отже, на її користь підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та індексація грошових доходів як з основного місця роботи, так і за сумісництвом.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Укрдорзв'язок» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у ДП «Укрдорзв'язок» створено Комісію по трудовим спорам, яка є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, а позивачка у порушення положень статті 224 КЗпП України з відповідною заявою до такої комісії не зверталась. Посилання позивачки на наявність перед нею заборгованості по заробітній плати за роботу за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок» спростовуються довідкою ВП «Будівельно-монтажне управління» від 23 лютого 2016 року про відсутність боргу. Інші суми, стягнуті з підприємства, також належними доказами не підтверджено.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що довідкою про дохід ВП «Будівельно-монтажне управління» від 25 червня 2014 року та довідкою про дохід ДП «Укрдорзв'язок» від 8 лютого 2016 року, підтверджено те, що при звільненні позивачки з нею відповідачем не був проведений повний розрахунок та виплачено усі належні їй суми.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 при звільненні відповідачем не була виплачена нарахована заробітна плата за роботу у ДП «Укрдорзв'язок» та за сумісництвом у ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок», до яких входить не виплачена заробітна плата, середній заробіток за період затримки виплати коштів при розрахунку, компенсація за затримку виплати заробітної плати. Тому на її користь підлягають стягненню вказані суми та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Розрахунок середнього заробітку визначено вірно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Доводи касаційної скарги про те, що у ДП «Укрдорзв'язок» створено Комісію по трудовим спорам, яка є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, а позивачка у порушення положень статті 224 КЗпП України з відповідною заявою до такої комісії не зверталась, безпідставні, оскільки згідно з пунктом 2 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. При цьому звернення до вказаної комісії є правом, а не обов'язком працівника.

Посилання касаційної скарги на відсутність заборгованості по заробітній платі з боку ВП «Будівельно-монтажне управління» ДП «Укрдорзв'язок» перед позивачкою відповідно до довідки ВП «Будівельно-монтажне управління» від 23 лютого 2016 року, безпідставні, так як у цій довідці лише зазначено, що довідка про доходи від 25 червня 2014 року видана ОСОБА_4 помилково, тобто вона не підтверджує відсутність вказаної заборгованості по заробітній платі перед позивачкою.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства дорожнього зв'язку інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк