Справа № 299/3606/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,

за участю секретаря Пилип Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бори Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 21 березня 2018 року (у складі судді Левка Т.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2017 р.

Просив визнати недійсним кредитний договір №KF48840 від 30.04.2008 р., укладений між ним і ВАТ «Електрон Банк».

На обґрунтування позовних вимог указав, що укладений договір не відповідає положенням нормативно-правових актів, що регламентують валютне та споживче кредитування, зокрема, нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Виноградівського районного суду від 21 березня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Адвокат Бора Ю.В. в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції не вірно надав оцінку рішенню Виноградівського районного суду від 07 грудня 2015 р. у справі № 299/2168/15-ц, яким із ОСОБА_2 було стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором №KF48840 від 30.04.2008 р. Зазначає про доведеність обставин ненадання Банком документів щодо умов кредитування, які передували укладенню кредитного договору, наявності несправедливих умов договору та порушення фінансовою установою принципу добросовісності. Указує, що Банк, зловживаючи своїми правами в момент підписання кредитного договору, поставив позичальника в невигідне становище.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області погоджується із таким висновком через додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Установлено,що 30.04.2008 р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Електрон Банк» було укладено кредитний договір №КF48840 (а.с.13-15).

13.04.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір (а.с.21-23).

10.06.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, було укладено договір поруки (а.с.20).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 639 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 (надалі - Правила), встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити, зокрема, вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем і Банком було укладено кредитний договір, що не оспорюється сторонами. 30 квітня 2008 р. між сторонами було підписано додаток №1 до кредитного договору №КF48840 від 30 квітня 2008 р., яким було погоджено графік погашення кредиту (а.с.16).

Між Банком і позичальником був підписаний додаток № 2 до кредитного договору №КF48840 від 30 квітня 2008 р., яким Банк повідомив позичальника про розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (а.с.17).

Довід апеляційної скарги про те, що Банком під час укладення кредитного договору не було дотримано вимоги Закону України «Про захист права споживачів» і «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не заслуговує на увагу як недоведений і такий, що спростовується матеріалами справи.

Під час підписання кредитного договору та додатків до нього, а також розрахунку сукупної вартості кредиту, в позичальника не виникало жодних заперечень що умов кредитування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення умов кредитного договору з підстав нечіткості арифметичних даних у визначенні процентних витрат, приховування сукупної вартості комісійних витрат, сукупна вартість кредиту містить суперечливу, а переважно - недостовірну інформацію, ручного режиму розподілу сум, які сплачував позичальник, на різні платіжні періоди, відсутність регулювання інфляційних ризиків, порядку зміни або припинення договору, умов відповідальності банку, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації тощо.

Такі доводи, по-перше, є виключно суб'єктивною думкою позивача, а по-друге - є незрозумілим чому під час підписання основного кредитного договору, додатків до нього та розрахунку сукупної вартості кредиту таких питань у позичальника не виникало.

Належить відмітити, що основною підставою для визнання недійсним кредитного договору в порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», є необізнаність позичальника про умови кредитування, зокрема про орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту та умов кредитного договору, саме перед підписанням такого договору, однак у наших спірних правовідносинах такого встановлено не було. Натомість, підтверджено належними та допустимим доказами про обізнаність позичальника про всі істотні умови кредитного договору, у зв'язку з чим вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не мають ніякого правого підґрунтя і суперечать обставинам справи .

Довід апеляційної скарги про те, що Банк, зловживаючи своїми правами в момент підписання кредитного договору, поставив позичальника в невигідне становище, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті є декларативним і бездоказовим.

Щодо посилання апелянта на невірну оцінку судом першої інстанції рішення Виноградівського районного суду від 07 грудня 2015 р. у справі № 299/2168/15-ц, яким із ОСОБА_2 було стягнуто на користь Банку заборгованість по кредитному договору №KF48840 від 30.04.2008 р., апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Унаслідок порушення позичальником (ОСОБА_2.) умов кредитного договору, що спричинило виникнення у останнього заборгованості, Банк реалізував своє право вимоги дострокового повернення усього кредиту (у т.ч. сплати нарахованих відсотків, пені та штрафних санкцій).

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 07.12.2015 р. у справі №299/2168/15-ц було вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку кредитну заборгованість, яка загалом склала 293 306,70 грн.(а.с.24,25).

Указане рішення було виконано боржником у повному обсязі 27.12.2016 р.

Судом першої інстанції під час розгляду справи про стягнення із позичальника на користь Банку заборгованості, було встановлено та підтверджено, що у зв'язку з невиконанням позичальником узятих на себе зобов'язань за кредитним договором №КF48840 від 30.04.2008 р. у останнього перед Банком утворилася заборгованість, у зв'язку з чим позов було задоволено, а рішення - виконано.

Тобто, станом на 2016 р. (виконання заочного рішення Виноградівського районного суду від 07.12.2015 р.) у позичальника не виникало сумнівів щодо відповідності умов кредитного договору Закону України «Про захист права споживачів» і «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Також є не зрозумілим, у чому саме полягає неправильна оцінка судом першої інстанції указаного заочного рішення.

Отже, як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.ч.1,2 ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений із орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпис позивача під цими документами свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов'язкових умов, а отже - Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції як бездоказові, обґрунтовані припущеннями, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосування до спірних правовідносин.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Бори Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Виноградівського районного суду від 21 березня 2018 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4. Повне судове рішення складено 09 серпня 2018 року.

Судді: