АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/33/2018 Головуючий у 1-й інстанції:Рибак М.А.
343/467 /17 Доповідач: Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення коштів , -

в с т а н о в и в:

В березні 2017 року позивачі пред'явили позов до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі НГДУ «Долинанафтогаз» про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2010 року було скасовано рішення Долинського районного суду від 28 грудня 2009 року та задоволено вимоги позивачів про стягнення коштів з відповідача.

В подальшому, було видано виконавчі листи та розпочато виконавчі провадження, проте рішення суду фактично було виконане в грудні 2016 року, а тому відповідач зобов'язаний на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити на користь позивачів інфляційні втрати та три проценти річних у зв'язку із тривалим невиконанням рішення суду.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 - 174739,79 грн. інфляційних втрат та 38477, 65 грн. трьох процентів річних; на користь ОСОБА_3 - 2 163664, 04 грн. інфляційних втрат та 38118, 06 грн. трьох процентів річних, на користь ОСОБА_2 130106, 26 грн. інфляційних втрат та 28291, 49 грн. трьох процентів річних, за період з серпня 2010 року по день фактичного виконання рішення.

29.05.2017 р. матеріали справи за даним позовом надійшли на розгляд Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю з Долинського районного суду Івано-Франківської області.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_4 13 7786, 20 грн. інфляційних втрат, 9 917, 75 грн. трьох процентів річних та 1 991, 44 грн. судового збору, на користь ОСОБА_3 126 710, 45 грн. інфляційних втрат, 9558, 16 грн. трьох процентів річних та 1 940, 93 грн. судового збору, на користь ОСОБА_2 98 380, 21 грн. інфляційних втрат, 9 067, 15 грн. трьох процентів річних та 1 297, 38 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрнафта» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що суд, вірно застосувавши позовну давність до вимог, про що відповідач просив в в своїй заяві, не зазначив в рішенні жодного розрахунку із відображенням вихідних даних з яких саме сум боргу здійснено розрахунок і по який період. Не враховано листа відповідача до ВДВС Шевченкісвького РУЮ у м. Києві від 16.06.2016 року, в якій останній висловив згоду на направлення надлишкових коштів наявних в ВДВС у розмірі 325 943, 45 грн. для виконання судових рішень у виконавчому провадженні № , на підставі якого було перераховано 29.06. 2016 року по 50 000 грн., але постанова про закінчення виконавчого провадження постановлена лише 26.12.2016 року, в зв'язку з чим відповідач не може нести цивільно-правову відповідальність після фактичного виконання рішення суду. Крім того відповідач вважає, що відсутні взагалі правові підстави для задоволення позову про притягнення його до цивільно-правової відповідальності,що передбачена ст. 625 ЦК України.

В апеляційних скаргах позивачі просять змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити їх позовні вимоги в повному об'ємі, посилаючись на правову позицію в постанові ВСУ по справі № 918/329/16 про те, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення, а зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином,як це передбачено ст. 599 ЦК України. На думку позивачів позовна давність не може бути застосована до їх вимог.

У відзивах на апеляційні скарги позивачів відповідач погоджується з висновком суду щодо пропущення позивачами позовної давності на звернення з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з серпня 2010 року по 14.03.2014 року, в зв'язку з чим вважає доводи апеляційних скарг про необхідність стягнення вказаних коштів за весь період невиконання судового рішення, тобто з серпня 2010 року по грудень 2016 року безпідставними.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів, приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.07.2010 року було задоволено позови ОСОБА_1, ОСОБА_5,ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 258 925, 61 грн. кожному та на користь ОСОБА_2 172 617, 07 грн.

Відповідач рішення суду про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в повному обсязі виконав лише 29.06.2016 року, про що державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.12.2016 року (т. 1 а.с. 11, 14), а на користь ОСОБА_2 в жовтні 2017 року.

Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розраховано інфляційні втрати та три проценти річних за період з серпня 2010 року червень 2016 року, а позивачем ОСОБА_2 - з серпня 2010 року до жовтня 2017 року та на підтвердження розрахунку сум, заявлених до стягнення, було надано аудиторський звіт ТОВ АК «АЛЬФА-АУДИТ» від 10.11.2017 року № 43 (т. 1 а.с. 139-145).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобо'язання (ст. 625 ЦК).

Разом з тим, суд відмовив у стягненні вказаних коштів за період з серпня 2010 року по 14 березня 2014 року у зв'язку із застосуванням позовної давності, пославшись на те,що позивачами не доведено того факту, що вони не могли дізнатися про порушення свого права у зв'язку із невиконанням судового рішення починаючи з 2010 року, а посилання представника позивачів на триваюче порушення їхніх прав в даному випадку правового значення не має та не впливає на застосування позовної давності, оскільки позивачі достеменно знали, що їх права порушуються відповідачем.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується і вважає, що аргументи незгоди апеляційних скарг позивачів з рішенням з цього приводу не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів також вважає підставними аргументи відповідача в тій частині, що суд, задовольняючи частково позовні вимоги не взяв до уваги обставини, за яких судове рішення,виконувалося відповідачем починаючи з 15.03.2014 року частками і закінчено фактично відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 04.06.2015 р., а відносно ОСОБА_2 01.07.2015 р., в зв'язку з чим неправомірно здійснено розрахунок інфляційних втрат та три відсотки річних виходячи з всієї суми заборгованості у період зазначений позивачами.

При стягненні заборгованості з відповідача на користь позивачів за рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області було враховано інфляційні втрати та три відсотки річних, тоді як сума основної заборгованості перед позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складала по 138506, 26 грн.кожному, а перед ОСОБА_2 - 92 337, 50 грн., в зв'язку з чим вираховувати інфляційні втрати та три проценти річних за цим позовом необхідно лише з суми основної заборгованості без врахування інфляційних втрат та трьох процентів річних,які були стягнути за судовим рішенням, яке виконувалося.

Таким чином відповідачем в рахунок виконання зазначеного судового рішення було здійснено оплату ОСОБА_3 11.12.2014 року в сумі 100 000, 00 грн., 04.06.2015 року - 58 925, 61 грн.; ОСОБА_1 11.12.2014 року - в сумі 75 000, 00 грн., 04.06.2015 року - 83 925, 61 грн., ОСОБА_2 24.12.2014 року в сумі 50 000, 00 грн., 04.06.2015 року - 22 617, 07 грн., 01.07.2015 року - 50 000, 00 грн. (т.1 а.с.117-119).

Виходячи з вказаних обставин, колегія суддів вважає правильним нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на заборгованість за невиконання відповідачем рішення суду таким чином:

відносно ОСОБА_3 на суму заборгованості 138 506, 25 грн. за період з 15.03.2014 року по 11.12.2014 року інфляційні втрати становлять 28 116, 77 грн., три проценти річних - 3096,47 грн.; на суму заборгованості 38 506,25 грн. за період

з 12.12.2014 року по 04.06.2015 року інфляційні втрати становлять 17 096, 77 грн. та три проценти річних - 553, 86 грн.;

відносно ОСОБА_1 на суму заборгованості 138 506,25 грн. за період з 15.03.2014 року по 11.12.2014 року інфляційні втрати становлять 28 116, 77 грн., три проценти річних - 3096,47 грн.; на суму заборгованості 63 506, 25 грн. за період з 12.12.2014 року по 04.06.2015 року інфляційні втрати становлять 28 196, 77 грн. та три проценти річних - 913,45 грн.;

відносно ОСОБА_2 на суму заборгованості 92 337, 50 грн. за період з 15.03.2014 року по 24.12.2014 року інфляційні втрати становлять 22 068, 66 грн., три проценти річних - 2 162, 97 грн.; на суму заборгованості 42 337, 50 грн. за період з 25.12.2014 року по 04.06.2015 року інфляційні втрати становлять 16 977, 34 грн. та три проценти річних - 563, 73 грн.; на суму заборгованості 19 720, 43 грн. за період з 05.06.2015 року по 01.07.2015 року інфляційні втрати 78, 88 грн. та три проценти річних - 43, 76 грн.

За вказаними розрахунками з відповідача належить стягнути на користь ОСОБА_3інфляційні втрати в сумі 45 213, 77 грн.та три проценти річних в сумі 3 650, 33 грн., на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 56 313, 54 грн. та три проценти річних в сумі 4 009, 92 грн., на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 39 214, 88 грн.та три проценти річних в сумі - 2 770, 46 грн..

Оскільки колегія суддів прийшла до такого висновку, рішення суду першої інстанції належить змінити, стягнувши з відповідача на користь кожного з позивачів судовий збір пропорційного стягнутої суми.

Колегія суддів відхиляє аргумент відповідача про те, що ст. 625 ЦК України не може застосовуватися до грошових зобов'язань відповідача перед позивачами, яке виникло за судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов'язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч. 2 ст.14 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від його виникнення ( договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює,зокрема окремі види зобов'язань.

Отже суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин,які виникли між сторонами,приписи ч.2 ст. 625 ЦК України та підставно послався на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993р. та «Папахелас проти Грузії» від 25.03.1999 р., в яких зазначено, що перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи.

Таким чином відповідач повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов»язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦЙК України за вказаних вище обставин.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_3 45213, 54 грн. інфляційних втрат, 3 650, 33 грн. трьох процентів річних та судовий збір в розмірі 488, 63 грн..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 56 313, 54 грн. інфляційних втрат, 4 009, 92грн. трьох процентів річних та судовий збір в розмірі 603, 23 грн..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_2 39 124, 88 грн. інфляційних втрат, 2 770, 46 грн. трьох процентів річних та судовий збір в розмірі 418, 95 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - Судді -