Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 751/1715/17-ц

провадження № 61-32816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», публічне акціонерне товариство «Омега банк»,

треті особи: ОСОБА_5, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», публічного акціонерного товариства «Омега банк», треті особи: ОСОБА_5, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна, про визнання частково недійсними договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Косач І. А. від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Бечка Є. М., Харечко Л. К., від 06 листопада 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс»), публічного акціонерного товариства «Омега банк» (далі - ПАТ «Омега банк»), треті особи: ОСОБА_5, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЗаєцьІ. О., про визнання частково недійсними договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 90 000,00 дол. США. На забезпечення зазначеного кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки та договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, згідно з яким останнє набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги відносно осіб, які являлись боржниками ПАТ «Сведбанк». Крім того, 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором, який було посвідченого нотаріально.

Всупереч вимог закону, вона не була повідомлена про зміну іпотекодержателя та укладення договору факторингу. Про своє порушене право вона дізналася у листопаді 2014 року при розгляді справи за позовом ТОВ «ФК «Вектор плюс» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому у встановлений законом трирічний строк звернулась до суду з вимогою про визнання договору факторингу частково недійсним.

Зазначала, що станом на день укладення договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договорами Національним банком України не надавалось ТОВ «ФК «Вектор плюс» індивідуальних чи генеральних ліцензій на здійснення валютних операції, що передбачено порядком надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, регламентованим Положенням про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операції, затвердженим постановою Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297.

Згідно з додатком № 1 до договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 28 листопада 2012 року було відступлено право вимоги за договором іпотеки, в якому іпотекодержателем виступає ОСОБА_5, однак сторонами даного договору є ВАТ «Сведбанк» та вона.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд: визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ПАТ «Сведбанк», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 26 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5; визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 28 листопада 2012 року в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що порушення або не додержання вимог закону при укладенні оскаржуваних договорів факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами під час розгляду справи судом не встановлено, а ОСОБА_4 не доведено обставин на обґрунтування своїх позовних вимог.

Крім того, неповідомлення позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором також не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що посилання ОСОБА_4 на ті обставини, що у витягу з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року іпотекодавцем вказано ОСОБА_5, проте, іпотекодавцем є ОСОБА_4, не може бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, окільки даний документ є витягом із самого додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, при цьому має місце технічна помилка, оскільки сам додаток № 1 до вказаного договору, як документ, містить дані про всіх боржників, права вимоги до яких відступлено за іпотечними договорами.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення підлягають скасуванню, зважаючи на наступне.

Фактично єдиною підставою для відмови в задоволенні позову судом зазначено, що при укладенні оспорюваних договорів не було порушено жодних прав позивача, однак відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положеннями цієї статті визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Також судом першої інстанції було неправильно застосовано законодавство, що регулює правовідносини у сфері факторингу, а саме: частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Крім того, коло осіб - боржників, право грошової вимоги до яких можна було уступити шляхом укладення договору факторингу з небанківською установою, станом на 28 листопада 2012 року обмежувалося суб'єктами господарювання (фізичними та юридичними особами). Такаа правова позиція підтверджується листом Нацкомфінпослуг від 14 березня 2017 року № 1696/16-12 (а.с. 34), однак цей лист проігноровано судом і не зазначено причини його відхилення.

При цьому на день укладання договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами Національним банком України не надавалося TOB «ФК «Вектор плюс» індивідуальних чи генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, що передбачено порядком надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, регламентованим Положенням про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженим постановою Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297.

TOB «Вектор плюс» станом на 28 листопада 2012 року не мало валютної ліцензії на право здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, тому не мало права проводити розрахунки в іноземній валюті.

Суд, пославшись на вимоги статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до якого, на думку суду, перехід права вимоги заборгованості за валютним кредитом не потребує генеральної або індивідуальної ліцензії, не врахував, що таке ствердження є хибним і не відповідає дійсності, оскільки частина друга статті 1 зазначеного декрету вказує на те, що під терміном «валютні операції» слід вважати: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт переходу права вимоги від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор плюс», надані відповідачем копії документів не підтверджують факт оплати та факт здійснення переуступки прав новому кредитору. У наданому відповідачем договорі взагалі відсутня ціна продажу та валюта ціни продажу (пункти 3.2, 3.3 договору).

Фактично при винесенні судових рішень суд першої інстанції та апеляційний суд обмежилися цитуванням загальних норм чинного законодавства, але взагалі не обгрунтували, на підставі яких фактичних доказів вони дійшли до висновків про відсутність підстав для задоволення її вимог.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року у справі № 751/11948/14 за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Вектор плюс» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Вектор плюс» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс» задоволено, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року скасовано, позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор плюс» задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Вектор плюс» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, яка утворилась станом на 03 листопада 2014 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 81 418,75 дол. США, що еквівалентно 1 054 372,81 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 5 093,65 дол. США, що еквівалентно 65 962,76 грн, пеню у розмірі 18 131,68 грн; стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Вектор плюс» по 2 740,50 грн з кожного на відшкодування судових витрат (а.с. 188-196).

Згідно зі свідоцтвом серії ФК № 357 та додатка до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого ТОВ «ФК «Вектор плюс», вказане товариство має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства наступні види фінансових послуг: факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів.

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Мінінстрів України від 19 лютого 1993 року«Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії у розумінні приписів Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, повно та всебічно з'ясували обставини справи, вірно застосувавши положення статей 203, 204, 215, 228, 512, 513, 514, 516, 626, 627, 628, 629, 638, 1077 ЦК України та на роз'яснення пунктів 7, 8, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Посилання касаційної скарги на відсутність у відповідачів ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленного позову, оскільки дана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договору факторингу, який оспорюється позивачем у вимогах заявленого позову.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк