АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5906 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Арапіна Н.Є.

Унікальний №755/6618/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, пені, інфляційних витрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?ол; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quро;Прикінцеві та перехідні положення&q?і ; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?оз;Перехідні положення&q?ні; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, пені, інфляційних витрат та трьох процентів річних.

Просила, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 1 400,00 грн., інфляційні втрати за період з 09 липня 2016 року по 25 липня 2017 року у розмірі 210,00 грн., три відсотки річних за період з 09 липня 2016 року по 25 липня 2017 року у розмірі 43,95 грн. та пеню за період з 09 липня 2016 року по 25 липня 2017 року у розмірі 534,80 грн., а всього 2 188,75 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 січня 2015 року між нею та ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено договір про комплексне обслуговування фізичної особи, відповідно до якого позивач отримала платіжну картку № НОМЕР_2.

09 липня 2016 року о 04 годині 06 хвилин позивачем було отримано смс-повідомлення про зняття з картки грошових коштів у розмірі 1 400,00 грн., а 11 липня 2016 року вона подала до ПАТ «ВіЕс Банк» заяву про зняття грошових коштів з картки у розмірі 1400,00 грн.

12 липня 2016 року позивач звернулась до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з повідомленням про кримінальне правопорушення.

Листами від 07 жовтня 2016 року та від 21 листопада 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» було відмовлено позивачу в поверненні грошових коштів, оскільки результатами проведеного внутрішнього розслідування причетності працівників відповідача або інших осіб, які б могли бути причетні до виконання такої операції встановлено не було.

Позивач наполягала, що належним чином повідомила банк про несанкціоновану операцію, проведену без її згоди. Спочатку повідомивши інформації на гарячу лінію відповідача, та в подальшому подавши в перший робочий день відповідну заяву через канцелярію банку. Банком було проведено блокування банківської картки.

Також позивач наполягала на стягненні з відповідача суми інфляційних витрат, 3% річних та пені за весь час прострочення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1, 15 червня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів апелянт посилалась на те, що спірні правовідносини регулюють спеціальними нормами, а той час як судом першої інстанції були застосовані загальні положення про відшкодування збитків.

Будь-яких доказів на підтвердження висновку суду першої інстанції щодо спричинення саме безпосередніми діями позивача безпідставного списання грошових коштів, а не неналежне забезпечення банком надійності платіжних систем матеріали справи не містять.

Прийняті судом першої інстанції за основу твердження банку ґрунтуються лише на припущеннях щодо можливої втрати під час здійснення позивачем певних транзакцій, без надання належних і допустимих доказів таких висновків.

Судом першої інстанції не врахована правова позиція Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі №6-71цс-15 щодо спірних правовідносин.

Одночасно апелянт збільшила розмір заявлених позовних вимог та просила стягнути з банку на її користь грошові кошти у розмірі 1 400,00 грн., інфляційні втрати за період з 09 липня 2016 року по 15 червня 2018 року у розмірі 1 778,00 грн., три відсотки річних за період з 09 липня 2016 року по 15 червня 2018 року у розмірі 81,35 грн. та пеню за період з 09 липня 2016 року по 15 червня 2018 року у розмірі 989,80 грн., а всього 2 849,15 грн.

25 липня 2018 року ПАТ «ВіЕс Банк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено договір № 140399.1.1 про комплексне обслуговування фізичної особи у Публічному акціонерному товаристві «ВіЕс Банк», відповідно до якого визначено загальні умови та порядок надання послуг щодо: відкриття та обслуговування банківського (поточного) рахунку; відкриття та обслуговування банківського (поточного) рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів; відкриття та обслуговування вкладного (депозитного) рахунку та ін. (а.с.6-14).

13 січня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з Правилами та Тарифами банку (а.с.15-16).

22 січня 2015 року позивачем подано до відповідача заяву № 140399.1.1 про встановлення параметрів по операціям з платіжною карткою (а.с.18), заяву № 140399.4.1 про відкриття поточного рахунку (а.с.19), заяву № 140399.4.1 про оформлення платіжної картки (а.с.20).

Цього ж дня ОСОБА_1 було отримано платіжну картку Visa Elektron № НОМЕР_2 (а.с.17).

Згідно виписки по особовим рахункам за період з 01 по 31 липня 2016 року, 09 липня 2016 року з карткового рахунку позивача знято грошові кошти у розмірі 1 400,00 грн. (а.с.21-30).

09 липня 2016 року ОСОБА_1 в телефонному режимі за допомогою гарячої лінії банку повідомила про несанкціоновану операцію по списанню коштів з її рахунку.

11 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до банку з заявою про спірну транзакцію здійснену без її відома 09 липня 2016 року. (а.с.31-32)

12 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.ст. 185, 200 КК України. (а.с.33)

16 серпня 2016 року відповідні відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011633. (а.с.117)

Листами від 07 жовтня 2016 року та від 21 листопада 2016 року Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» відмовлено позивачу в поверненні грошових коштів у розмірі 1400,00 грн., оскільки банк не несе відповідальності за неправомірні дії третіх осіб вчинені щодо майном користувача банківських послуг (а.с.36, 39).

Постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП в місті Києві капітана поліції Бурзак В.М. від 15 грудня 2016 року кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011633 від 16.08.2016 року було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с.116)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів наявності вини відповідача у спричиненні матеріальної шкоди, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені, є похідними від вирішення спору щодо стягнення грошових коштів, вони задоволенню також не підлягаю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки ухвалено без дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В рішенні від 10 листопада 2011 року в справі №15- рп/2011 Конституційний Суд України роз'яснював, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (п. 8).

Згідно п.9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.п. 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року, банку разі здійснення не дозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

В даному випадку необхідно враховувати положення ст.ст. 1068, 1071, 1072, 1073 ЦК України, статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 9 розділу ІV Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, та діяти на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц , від 01 лютого 2018 року у справі № 758/7327/14-ц та від 12 лютого 2018 року у справі № 592/2386/16-ц. Зокрема Верховний Суд України наголошував, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН- коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності позичальника.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам ст. 12, 77 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року вказав на те, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Будь-яких належних і допустимих доказів несанкціонованого зняття коштів з рахунку позивача саме за її вини, матеріали справи не містять. Висловлені представником банка доводи щодо можливої втрати позивачем ПІН-коду під час проведення багато чисельних операцій, фактично є припущеннями на яких не може ґрунтуватися доказування та рішення суду.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

За змістом ч. 2 до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи обґрунтованість вимог щодо стягнення не санкціоновано списаних з рахунку апелянта коштів, вимоги щодо стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені визначеній п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з заявлених в суді першої інстанції сум.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (, юридична адреса місцезнаходження: 79000, Львівська обл., м. Львів, вул. Грабовського, 11) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: 01004, АДРЕСА_1, проживаючої за адресою: 02002, АДРЕСА_2) суму безпідставно списаних коштів в розмірі 1 400 (одна тисяча чотириста) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (, юридична адреса місцезнаходження: 79000, Львівська обл., м. Львів, вул. Грабовського, 11) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: 01004, АДРЕСА_1, проживаючої за адресою: 02002, АДРЕСА_2) інфляційні витрати за період з 09 липня 2016 року по 29 липня 2017 року в розмірі 210 (двісті десять) гривень 00 копійок, 3% річних за період з 09 липня 2016 року по 25 липня 2017 року в розмірі 43 (сорок три) гривні 95 копійок та пені відповідно до положень п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»за період з 09 липня 2016 року по 29 липня 2017 року в розмірі 534 (п'ятсот тридцять чотири) гривні 80 копійок, а всього 788 (сімсот вісімдесят вісім) гривень 75 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (, юридична адреса місцезнаходження: 79000, Львівська обл., м. Львів, вул. Грабовського, 11) на користь держави судовий збір в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль