Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

місто Київ

справа № 753/22172/14-ц

провадження № 61-1371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року у складі судді Парамонова М. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у грудні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики від 20 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Позивач обґрунтовував пред'явлені вимоги тим, що 03 квітня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 37305248 з примусового виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_6 на його користь, ОСОБА_3, суми боргу у розмірі 2 855 184, 09 грн.

Під час здійснення виконавчих дій виявлено і накладено арешт на майно боржника: на будинок за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0, 132 га за тією ж адресою, а також квартиру АДРЕСА_2. Позивачу 05 вересня 2014 року стало відомо про те, що згідно з ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 12 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики від 20 травня 2008 року з метою забезпечення позову накладено арешт на зазначене майно ОСОБА_6 Позивач вважав, що укладення договору позики від 20 травня 2008 року не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, а вчинено з метою ухилення ОСОБА_6 від виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2012 року, стверджував, що оскільки ОСОБА_4 у період з 2000 року до травня 2008 року не мала доходів для надання позики у розмірі 380 000, 00 дол. США, ОСОБА_6, відповідно, цих коштів не отримував, договір позики насправді підписано відповідачами у 2014 році, а не у травні 2008 року. Ураховуючи зазначене, позивач змушений звернутися до суду з позовом.

Як правові підстави позову ОСОБА_3 визначив положення статей 203, 215, 256, 257, 261 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги про визнання недійсними договорів позики та поруки від 20 травня 2008 року ґрунтуються по суті на припущеннях; будь-яких належних та допустимих доказів на доведення заявлених вимог позивачем не надано; позивач ОСОБА_3 не є стороною оспорюваних ним правочинах тощо. Суд виходив з того, що згідно з наданими запереченнями відповідач визнав факт отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 380 000, 00 дол. США відповідно до договору позики від 20 травня 2008 року; до матеріалів справи надані копії розписок ОСОБА_4 на підтвердження часткового виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_6 від 11 березня 2015 року на суму 10 000, 00 дол. США, від 16 квітня 2015 року - на суму 5 000, 00 дол. США, від 04 травня 2015 року - на суму 3 000, 00 дол. США. Сторонами цього договору, а також ОСОБА_5 зазначені правочини не оспорюються.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що додані позивачем до справи докази, зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження, акти про арешт майна, ухвала суду про забезпечення позову та декларація про доходи ОСОБА_4 за 2011 рік, досліджені судом першої інстанції у повному обсязі, суд зробив вірний висновок, що вони не дають підстав беззаперечно стверджувати про наявність умислу всіх сторін правочину та фіктивність укладених відповідачами договорів позики та поруки.

ОСОБА_3, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у травні 2016 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року, постановити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що заявник в результаті укладання між сторонами фіктивного договору позики від 20 грудня 2008 року був позбавлений права на стягнення з ОСОБА_6 2 855 184, 09 грн під час примусової реалізації на прилюдних торгах майна боржника з метою виконання рішення суду про стягнення суми грошових коштів на його користь. Таким чином, заявник є заінтересованою особою, заперечує дійсність оспорюваного договору позики і має право звернутись до суду із цим позовом. Також посилався на те, що судами не досліджено наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують факт того, що відповідачі не отримували доходи, необхідні для виконання умов договору позики. Заявник також зазначив, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів, які підтвердили б обставини неможливості виконання сторонами умов договору позики внаслідок відсутності у сторін майна у відповідних розмірах.

ОСОБА_6 у відзиві зазначив, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 грудня 2015 року, яким позов ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу за договором позики від 20 травня 2008 року задоволений, має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки цим рішенням фактично підтверджено дійсність оспорюваного договору позики. Стверджує, що посилання на фіктивність укладеного договору позики є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 19 грудня 2016 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 12 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2012 року та відповідно до копій матеріалів виконавчого провадження ВП № 37305248 з ОСОБА_6 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 15 грудня 2008 року в розмірі суми позики 2 686 294, 40 грн, 3% річних від суми боргу - 167 069, 69 грн, а також судові витрати у сумі 1 820, 00 грн, що разом складає - 2 855 184, 09 грн.

У виконавчому провадженні № 37305248 з примусового виконання зазначеного рішення суду накладено арешт на майно ОСОБА_6: на будинок за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0, 132 га за тією ж адресою; квартиру АДРЕСА_2.

20 травня 2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у борг у сумі 380 000, 00 дол. США та зобов'язався повернути позичені кошти до 20 травня 2012 року; згідно з договором поруки від 20 травня 2008 року ОСОБА_5 як поручитель взяв на себе зобов'язання нести субсидіарну відповідальність перед позикодавцем за виконання своїх зобов'язань позичальником.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 12 травня 2014 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики від 20 травня 2008 року, провадження у якій відкрите 08 травня 2014 року, у порядку забезпечення позову накладено арешт на майно ОСОБА_6, за рахунок якого ОСОБА_3 мав намір виконати рішення суду про стягнення на свою користь грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що лише невиконання правочину сторонами не означає, що укладений правочин є фіктивним. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається сторонами умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, вчинення правочину про людське око.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у матеріалах справи наявні розписки ОСОБА_4, що підтверджують часткове виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_6: від 11 березня 2015 року - отримано 10 000, 00 дол. США; від 16 квітня 2015 року - отримано 5 000, 00 дол. США; від 04 травня 2015 року - отримано 3 000,00 дол. США. Вимоги ОСОБА_3 щодо недійсності договорів позики та поруки від 20 травня 2008 року ґрунтуються на припущеннях; будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування позову щодо обставин, які свідчили б про фіктивність оспорюваних правочинів, позивачем не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди також обґрунтовано виходили із того, що позивач не є стороною оспорюваного договору, при цьому ним не доведено, яким чином договір позики від 20 травня 2008 року порушує законні права та інтереси ОСОБА_3

Верховний Суд виходить з того, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, згідно з якою правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Разом з тим заявник, стверджуючи про те, що наявність накладеного арешту на майно відповідача фактично позбавляє його можливості виконати рішення суду про стягнення грошових коштів, визнає, що його права порушені не укладеним правочином, а ухвалою суду, згідно із якою накладений арешт на майно боржника. Наведене дає підстави для висновку, що законні права та інтереси ОСОБА_3 порушені не оспорюваним договором позики від 20 травня 2008 року, а ухвалою суду про накладення арешту на майно боржника у іншій цивільній справі, яку заявник, належним чином обґрунтувавши таке право, мав правову можливість оскаржити.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не мали матеріальної можливості виконати умови укладеного договору позики та не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої відмови суду у задоволенні клопотань про витребування доказів, за допомогою яких можна підтвердити обставини неможливості виконання сторонами умов договору позики внаслідок відсутності у сторін майна у відповідних розмірах, оскільки судом зазначеним клопотанням була надана відповідна оцінка та відмовлено з тих підстав, що витребувані позивачем докази є неналежними. Отже, наведені ОСОБА_3 доводи ґрунтуються на припущеннях, що не отримали доказового підтвердження під час розгляду справи та вирішення спору.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик