ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Суми

Справа №583/2287/17

Номер провадження 22-ц/788/992/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності: позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Сидоренко Р.В. у приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Охтирський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Сумській області, про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, який уточнив в ході судового розгляду справи і остаточно свої вимоги обґрунтовував тим, що з 04.02.1989 року по 01.11.2012 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року у цивільній справі поділено спільне майно подружжя. Для добровільного розподілу майна він передав ОСОБА_2 на відповідальне зберігання товари електромонтажного обладнання на загальну суму 28457 грн. 93 коп. Товар передавався ОСОБА_2 з метою реального розподілу сумісно придбаного майна подружжя. Отримавши товар на відповідальне зберігання, ОСОБА_2 відмовилася від реального розподілу майна. Тому ОСОБА_1 просив суд витребувати у ОСОБА_2 належне йому майно згідно акту опису й арешту майна від 14.06.2013 року та передати дане майно йому.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що після ухвалення рішення про поділ спільного майна подружжя, державною виконавчою службою був оформлений акт опису й арешту майна, переданого відповідачу на відповідальне зберігання для подальшої передачі його в рахунок погашення боргу. В подальшому арешт з майна був знятий, а виконавче провадження закрите. Відповідач на виконання рішення про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, пред'явила виконавчі листи до виконавчої служби і в порядку виконання яких з нього було стягнуто борг без врахування переданого товару.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не надала.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, думку позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що сторони з 04.02.1989 року по 01.11.2012 року перебували у шлюбі.

Під час перебування у шлюбі сторони займались підприємницькою діяльністю і відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем починаючи із 13.03.2012 року, а відповідач ОСОБА_2 - починаючи із 28.03.2002 року. Види діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (а.с. 84-87).

З рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2013 року у цивільній справі № 1813/5228/2012 вбачається, що ОСОБА_2 у жовтні 2012 року звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на будинок та сумісно придбане майно та реальний його розподіл (а.с.14-16).

Під час розгляду справи №1813/5228/2012, суду було подано спільну письмову заяву сторін від 27.11.2012 року про узгодження вартості майна, яке перебуває у торгівельних кіосках. Згідно змісту зазначеної заяви у кіоску НТЛР-11 знаходилось товару, побутова хімія, на суму 5642,70 грн. У кіоску на торговому місці ТЛУ-90 знаходиться товар, електромонтажне обладнання на суму 62544,09 грн.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року в межах забезпечення позову, накладено арешт на товари побутової хімії, які знаходяться в кіоску ТПР-11 та товари електромонтажного обладнання, які знаходяться в кіоску ТЛУ-90 за адресою: м. Охтирка, площа Червоного Козацтва,2, розташованих на торгівельних місцях №11 та №90.

Дана ухвала була надіслана на виконання до ВДВС Охтирського міськрайонного управління юстиції і на виконання цієї ухвали старшим державним виконавцем відділу ОСОБА_4 було складено акт опису й арешту майна, а саме електромонтажного обладнання у кількості 258 одиниць, загальна вартість описаного майна не зазначена (а.с.17-29). Даний акт датовано 14 червня 2013 року. 18 червня 2013 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с.31).

З журналу судового засідання від 27.05.2013 року у справі №1813/5228/2012 вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернулась із заявою про залишення без розгляду її додаткових позовних вимог про розподіл товару, оскільки сторонами даний спір вирішено в добровільному порядку. Дану обставину підтвердив і відповідач у справі ОСОБА_1 (а.с.122).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року по даній справі, було вирішено питання щодо поділу між сторонами нерухомого майна, торгових кіосків та транспортних засобів, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати та грошову компенсацію за різницю у вартості виділеного йому майна (а.с. 14-16).

Також ухвалою суду від 28.05.2013 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року у вигляді накладення арешту на майно (а.с. 108).

Незважаючи на ухвалення у судовій справі остаточного рішення, ухвала суду про забезпечення позову від 14.05.2013 року, як вже зазначалось, державним виконавцем виконана не була, а лише 14 червня 2013 року складено акт опису й арешту майна, а постановою державного виконавця ВДВС Охтирського МРУЮ у Сумській області від 18.06.2013 року на виконання ухвали суду від 28.05.2013 року зазначене майно вже було звільнене з-під арешту (а.с. 30).

Протягом 2013 - 2016 років ОСОБА_1 неодноразово звертався письмово до ВДВС Охтирського МРУЮ із приводу зняття арешту із зазначеного товару, який ідентифікував як власний, та повернення даного майна йому (а.с. 32-40).

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, прийшов до висновку про те, що сторони домовилися про добровільний розподіл електромонтажного обладнання на загальну суму 62544,09 грн. Сторони визнають ту обставину, що загальна кількість електротехнічного обладнання складала понад 600 найменувань, відповідачу було передано лише 259 найменувань.

Позивачем на підставі ст. 76, 81 ЦПК України, не надано допустимих та належних доказів, що саме частина товару, яка визначена у позовній заяві, внаслідок домовленості між сторонами про його поділ відійшла у одноособову власність позивачу та незаконно утримується відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Пунктом 23 Постанови від 07.02.2014 № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Будь-яких оригіналів належно оформлених фінансових документів (товарних чеків, квитанцій) чи їх належно посвідчених копій ,що підтверджували б укладення між позивачем та відповідачем договору зберігання електромонтажного обладнання, зазначених в акті-прийому передачі, що являлись би належними, допустимими, достовірними доказами власності позивача на них, останнім суду не надано і в матеріалах справи вони відсутні.

Позивач відповідних доказів на підтвердження права власності на витребовуване майно до суду першої інстанції не подав.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що акт опису й арешту майна від 14 червня 2013 року складався саме у зв'язку із добровільним виконанням судового рішення від 28 травня 2013 року і передача даного товару відповідачці ОСОБА_2 здійснювалась в рахунок сплати грошових коштів, стягнутих з нього на її користь за даним рішенням. Мотивує позивач свої доводи тим, що акт опису й арешту майна складався вже після ухвалення судового рішення. В той же час, з акту опису й арешту майна вбачається, що дана виконавча дія вчиняється державним виконавцем саме на підставі ухвали № 1813/5228/2012 від 14.05.2013 року про що також зазначено і в постанові про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2013 року. Цього ж дня, 18.06.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про звільнення даного майна з-під арешту на підстави ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2013 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що акт опису й арешту майна від 14 червня 2013 року складався державним виконавцем, у зв'язку із добровільним виконанням позивачем ОСОБА_1 рішення суду від 28.05.2013 року останнім надано не було.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 в ході апеляційного розгляду справи було заявлене клопотання про відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу надану їй адвокатом ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн. 00 коп.

Звідси, з огляду на положення ст. 137, 141 ЦПК України, виходячи зі ступеня складності справи, обсягу наданої адвокатом допомоги, часу витраченого на це, а також принципів розумності, виваженості і справедливості, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути понесені нею судові витрати за правничу допомогу у сумі 500 грн.00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 квітня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за надану правничу допомогу у сумі апеляційної інстанції у сумі 500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 09 серпня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. Г. Хвостик

С. С. Ткачук