ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 554/6604/15-ц

провадження № 61-2897св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, Головне управління Держземагенства у Полтавській області, приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу позивача ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Карпушина Г. Л., Винниченка Ю. М., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, Головного управління Держземагенства у Полтавській області, приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про зміну розміру часток у праві спільної часткової власності, визнання права власності на частку земельної ділянки, припинення права власності на частку земельної ділянки, скасування державної реєстрації та поділ земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що він та ОСОБА_5 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1, проте належні їм частки у праві спільної власності на це майно на теперішній час не відповідають зазначеним у правовстановлюючих документах. Він набув право власності на 2/25 частки домоволодіння за договором дарування від попереднього співвласника ОСОБА_6, якому належало 9/10 часток у праві власності на це майно. Після укладення договору дарування, 41/50 часток домоволодіння, які залишилися у власності ОСОБА_6, виділено в окремий об'єкт нерухомості за рішенням суду.

Після ухвалення такого рішення попередньо встановлені частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у праві спільної власності фактично змінилися і потребують визначення, проте досягти згоди не вдалося, тому просить їх визначити за рішенням суду на підставі проведеної на його замовлення будівельно-технічної експертизи, за якою його частка становить 11/25, а частка ОСОБА_5 - 14/25.

Після отримання у власність 2/25 часток домоволодіння до нього пропорційно частці перейшло право власності на земельну ділянку, що є підставою для припинення власності попереднього співвласника ОСОБА_6 на цю частку земельної ділянки і скасування державної реєстрації такого права. Після виділення належних ОСОБА_6 41/50 часток домоволодіння та 461 кв.м земельної ділянки, на якій це домоволодіння розташоване, в окремий об'єкт нерухомості, у їх із ОСОБА_5 спільній власності залишилася земельна ділянка площею 1 484 кв.м, домовленості щодо користування чи поділу якої між ними також не досягнуто. Вважає, що земельна ділянка підлягає розподілу за рішенням суду з виділенням йому та ОСОБА_5 у користування часток, відповідно до одного із варіантів, запропонованих експертом за наслідками проведеного будівельно-технічного дослідження.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2015 року, описки у якому виправлені ухвалою цього суду від 19 лютого 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено розмір часток у праві спільної часткової власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 між співвласниками, за яким ОСОБА_4 належить 11/25 часток; ОСОБА_5 - 14/25 часток.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/25 часток земельної ділянки за вказаною адресою із припиненням права власності ОСОБА_6 на цю частку, що належала йому на праві спільної часткової власності на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 15 квітня 1999 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 2/25 часток земельної ділянки за вказаною адресою.

Виділено ОСОБА_4 в особисте користування земельну ділянку площею 181 кв.м по АДРЕСА_1.

Стягено із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору по 236,50 грн з кожного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх законності і обґрунтованості, поклавши в основу рішення висновок будівельно-технічного дослідження, яким визначено ідеальні частки співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у домоволодінні після виділення належної ОСОБА_6 частки в окремий об'єкт, та план з визначення порядку володіння і користування земельною ділянкою, яким розраховано відповідну частці кожного із співвласників площу земельної ділянки.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2016 року стягнено з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 857,26 грн.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2015 року та додаткове рішення цього суду задоволено частково, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасовано, ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2016 року відхилено та залишено ухвалу суду першої інстанції без змін.

Скасовуючи заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2015 року та додаткове рішення суду від 19 лютого 2016 року, апеляційний суд виходив з того, що вимоги ОСОБА_4 про визначення належної йому частки в домоволодінні та визнання за ним права власності на пропорційну цій частці земельну ділянку ґрунтуються на законі, проте в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, на підставі яких можливо визначити частки співвласників у домоволодінні після виділення частки ОСОБА_6 в окремий об'єкт, та докази дійсного розміру земельної ділянки, яка залишилася у користуванні співвласників спірного домоволодіння.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права, які призвели до неможливості встановлення фактичних обставин справи.

Суд апеляційної інстанції мотивував відмову у позові відсутністю у матеріалах справи доказів розміру земельної ділянки по АДРЕСА_1 після виділення її частини в окремий об'єкт, хоча такі докази, на його думку, у справі є і судом апеляційної інстанції їх належність та допустимість не спростована.

Зазначив, що виконавчим комітетом Октябрської районної в місті Полтава ради від 22 вересня 2009 року закріплено за домоволодінням по АДРЕСА_1 ділянку площею 1 484 кв.м, тобто у розпорядженні суду були відомості щодо дійсної площі спірної земельної ділянки. Помилковим вважає висновок суду про неналежність як доказу кадастрового плану земельної ділянки по АДРЕСА_2, з урахування якого можливо обрахувати площу спірної земельної ділянки; оскільки докази подаються як позивачем, так і відповідачем, факт подання цього документу ОСОБА_5 не виключає можливості посилання на нього в обґрунтування висновку про задоволення позовних вимог.

Вказав, що у лютому 2014 року ним зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 461 кв.м, що свідчить про неактуальність відомостей, які містить державний акт на право приватної власності на землю від 15 квітня 1999 року, виданий ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на який посилався суд апеляційної інстанції. Доводів щодо невідповідності вимогам матеріального і процесуального права рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року в частині залишення без змін ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2016 року та скасування додаткового рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2016 року касаційна скарга не містить.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що рішення виконавчого комітету Октябрської районної в місті Полтава ради від 22 вересня 2009 року, яке ОСОБА_4 вважає доказом розподілу і визначення площ земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не є правовстановлюючим документом на землю, так як цим рішенням лише надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою та проекту відведення ділянки по АДРЕСА_2. Долучені до касаційної скарги докази реєстрації ОСОБА_4 у 2014 році права власності на земельну ділянку площею 461 кв.м. по АДРЕСА_2 не подавалися ним судам першої і апеляційної інстанцій, тому не можуть враховуватися касаційним судом. Апеляційний суд правильно вважав невизначеним дійсний розмір ділянки по АДРЕСА_1 після виділення частини домоволодіння в окремий об'єкт, так як межі ділянки в натурі не встановлені, власниками суміжних ділянок не погоджені, розподіл її площі за цільовим призначенням не проведено. Зазначила, що правовстановлюючим документом на ділянку по АДРЕСА_1 є державний акт на право приватної власності на землю від 15 квітня 1999 року, згідно якого співвласниками ділянки є вона та ОСОБА_6, вказаний документ є чинним, тому твердження ОСОБА_4 про його неактуальність як доказу є помилковими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставии, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 грудня 1992 року на праві власності належало 4/7 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1; іншому співвласнику ОСОБА_6 належало 3/7 його часток.

За погодженням зі співвласником, ОСОБА_6 збудовано новий житловий будинок і 30 червня 2005 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 216 закінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію, що зумовило зміну розмірів часток співвласників.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 9 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили, визначено, що ОСОБА_5 є власником 1/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а ОСОБА_6 -власником 9/10 його часток.

11 квітня 2007 року ОСОБА_6 за договором дарування передав у власність ОСОБА_4 2/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

26 листопада 2007 року ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 2/25 часток домоволодіння по АДРЕСА_1.

Після укладення договору дарування співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 (розмір частки 1/10), ОСОБА_6 (розмір частки 41/50) та ОСОБА_4 (розмір частки 2/25).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2008 року виділено в натурі в окремий об'єкт нерухомості належні ОСОБА_6 41/50 часток домоволодіння по АДРЕСА_1, з відкриттям нового розділу Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 420 від 22 вересня 2009 року погоджено виділення з домоволодіння по АДРЕСА_1 в окрему садибу земельної ділянки площею 461 кв.м з присвоєнням виділеній земельній ділянці адреси АДРЕСА_2.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2.

На час вирішення спору ОСОБА_4 є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 та співвласником житлового будинку з будівлями та спорудами по домоволодіння по АДРЕСА_1 (розмір частки 2/25), іншим співвласником є ОСОБА_5 (розмір частки 1/10).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, співвласники домоволодіння по АДРЕСА_1, після виділу частки ОСОБА_6 в окремий об'єкт ні добровільно, ні в судовому порядку розміри належних їм часток у домоволодінні не визначали, хоча їх розміри зазнали змін.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 15 квітня 1999 року.

Порядок користування цією ділянкою визначений рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 3 січня 1997 року, а саме: ОСОБА_5 виділено у користування 945 кв.м, ОСОБА_6 - 578 кв.м; земельну ділянку розміром 392 кв.м залишено у їх спільному користуванні. Дане рішення виконано, що підтверджено актом судового виконавця, складеним 4 липня 1997 року за підписами співвласників.

При відчуженні ОСОБА_6 у 2007 році частини своєї частки житлового будинку з господарськими будівлями ОСОБА_4, останні погодили, що питання про передачу у власність земельної ділянки буде вирішено згодом в окремому порядку. Станом на дату вирішення спору дане питання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не вирішено.

Фактів ухилення ОСОБА_6 від вирішення питання про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки судом не встановлено.

Після виділу в окремий об'єкт нерухомості домоволодіння по АДРЕСА_2 та погодження даного питання виконкомом Октябрської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_6 технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку площею 461 кв.м для обслуговування виділеного в окремий об'єкт будинку не виготовляв, межі ділянки в натурі не визначав та право власності на земельну ділянку не оформляв.

Судом також встановлено, що за заявою ОСОБА_4 проведено будівельно-технічне дослідження з визначення ідеальних часток ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у домоволодінні по АДРЕСА_1 після виділення в окремий об'єкт побудованого ОСОБА_6 будинку, та будівельно-технічне дослідження з визначення можливих варіантів поділу в натурі земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння. Харківським національно-дослідним інститутом судових експертиз і Дніпропетровським національно-дослідним інститутом судових експертиз рецензовано вказані висновки будівельно-технічних досліджень та встановлено їх неповноту і невідповідність Інструкції про призначення та проведення судових експертиз.

Стаття 355 ЦК України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Встановивши, що після виділення в окремий об'єкт належної ОСОБА_6 частки частки інших співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у праві власності на це домоволодіння змінилися та не відповідають зазначеним в правовстановлюючих документах, апеляційний суд вимоги позивача про необхідність їх визначення вважав обґрунтованими, але експертні дослідження з визначення співвідношення часток проведені з порушеннями, тому правильно відмовив у визначенні цих часток за рішенням суду.

Згідно зі статтею 377 ЦК України в редакції, чинній на момент дарування позивачеві 2/25 часток спірного домоволодіння, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на момент дарування позивачеві 2/25 часток спірного домоволодіння, передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Норми статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Отже, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду; передбачено механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні зі статтею 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Враховуючи положення частини четвертої статті 120 ЗК України, яка закріпила принцип пропорційності права на земельну ділянку частці співвласника у праві власності на об'єкт нерухомого майна, який на цій ділянці розташований, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що частки співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наразі не визначені, дійсний розмір спірної ділянки не встановлений, у зв'язку з чим неможливо визначити частку земельної ділянки, пропорційну частці позивача у спільному майні, та визнати за ним право власності на неї.

Стаття 88 ЗК України передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Таким чином, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. В будь якому випадку, наявне в одного співвласника право не може порушувати права іншої особи.

При вирішенні спору щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, який перебуває у власності кількох осіб, необхідно виходити з розміру часток кожного зі співвласників нерухомого майна, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо між сторонами немає погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою, порядок користування встановлюється з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що між сторонами немає погодженого порядку користування земельною ділянкою, а раніше встановлений судовим рішенням порядок не відповідає часткам нових співвласників у праві власності, які змінилися і наразі не визначені, правильно вважав, що до визначення належних ОСОБА_4 та ОСОБА_5 часток у нерухомому майні виділення позивачу в користування конкретної частки спірної земельної ділянки без порушення прав іншого співвласника неможливе.

Суд касаційної інстанції відхиляє посилання заявника на допущені апеляційним судом Полтавської області порушення норм процесуального права в частині дослідження і оцінки наявних у справі доказів, оскільки такі посилання фактично зводяться до переоцінки цих доказів і встановлення на їх підставі додаткових обставин, що не відноситься до повноважень касаційного суду, відповідно до статті 400 ЦПК України.

Порушень судом апеляційної інстанції цивільного процесуального законодавства, які унеможливили встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено, тому доводи скарги у цій частині необґрунтовані.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд Полтавської області, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, на підставі наданих сторонами доказів, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний