Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 161/11922/15-ц

провадження № 61-15633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року у складі судді Подзірова А. О. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2017 року у складі суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Русинчука М. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 16 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 885 тис. грн. зі сплатою 12,49 % річних на строк до 10 листопада 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, із урахуванням договору про внесення змін до іпотечного договору від 16 грудня 2009 року, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок з огорожею, що складається з житлового будинку (А-2), загальною площею 226,1 кв. м, житловою площею 141,4 кв. м, та огорожі (1), що знаходиться по АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 08 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 723 696 грн 94 коп., із яких тіло кредиту - 567 012 грн 99 коп., проценти - 114 004 грн 25 коп., пеня - 38 103 грн 61 коп, 3 % від простроченої суми заборгованості - 2 364 грн 13 коп., 3 % від простроченої суми зі сплати процентів - 2 211 грн 96 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нього ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними доказами зазначений у позові розмір заборгованості. Крім того, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору та проводиться за згодою сторін.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам законодавства, оскільки передбачає позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги як належний доказ розрахунок заборгованості за кредитним договором; відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекодержатель має право на набуття права власності на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов кредитного договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

29 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 16 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 885 тис. грн. зі сплатою 12,49 % річних на строк до 10 листопада 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, із урахуванням договору про внесення змін до іпотечного договору від 16 грудня 2009 року, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок з огорожею, що складається з житлового будинку (А-2), загальною площею 226,1 кв. м, житловою площею 141,4 кв. м, та огорожі (1), що знаходиться по АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, передбачених кредитним договором, або порушення іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню відповідно до положень розділу 4 цього договору на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом з усією сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями у зв'язку з простроченням виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, а також звернути стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Пунктом 4.3 договору іпотеки визначено, що задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки відбувається трьома способами: банк набуває право власності на майно; від свого імені продає майно третім особам і спрямовує кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним або погодженим з іпотекодержателем, за умови, що кошти будуть спрямовані на задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пунктів 4.4, 4.5 договору іпотеки у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, банк має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або звернутися до суду за захистом порушених прав. Реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказаний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк», оскільки законом не передбачено визнання права власності на заставлене майно за рішенням суду.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П. Штелик