Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 766/15686/16-ц

провадження № 61-32533св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

третя особа виконавчий комітет Суворовської районної ради м. Херсона,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 березня 2017 року в складі судді Дорошинської В. Е. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 04 травня 2017 року в складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Полікарпової О. М., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа виконавчий комітет Суворовської районної у м. Херсоні ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позовна заява мотивована тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з позивачем. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не дає. Відповідач чинить ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, фізичного, духовного та морального розвитку доньки. Дочка зарахована до відділення сумо Херсонського дитячо-юнацького клубу фізичної підготовки № 4 Херсонської міської ради, проте відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини для участі у міжнародних змаганнях з сумо.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила: надати їй тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_6 без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_5 у період з квітня до жовтня 2017 року; визнати відмову ОСОБА_5 на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої доньки безпідставною; дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої доньки за межі України; допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька відповідно до нормативних актів, які регулюють дане питання є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Також відсутній висновок органу опіки і піклування з даного питання.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 04 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що надання дозволу на вказаний позивачкою період до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька порушить його право на участь у вихованні дитини, позбавить можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила), є неприпустимим.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 бере участь у спортивних змаганнях, які відбуваються за межами України, тому суд зобовязаний надати дозвіл на її виїзд закордон без дозволу батька. Відповідач не бере участі у вихованні дочки.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказувала, що вона разом з малолітньою донькою має намір тимчасово виїхати за кордон, з метою участі дитини у міжнародних змаганнях з сумо та з метою її фізичного розвитку та покращення стану здоровя дитини.

Відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Відповідно до довідки, наданої дитячо-юнацьким клубом фізичної підготовки № 4 Херсонської міської ради, від 24 листопада 2016 року ОСОБА_6 зарахована до відділення сумо.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини третьої 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку, що виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька відповідно до нормативних актів, які регулюють дане питання є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Надання дозволу на вказаний позивачкою період до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька порушить його право на участь у вихованні дитини, позбавить можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що є неприпустимим.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.

С. Висоцька

В. В. Пророк