Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 539/2580/16-ц

провадження № 61-20377св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 жовтня 2016 року у складі судді Іващенка Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1, однак ухиляється від надання матеріальної допомоги на його утримання. З 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 навчається в Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут» імені ІгоряСікорського і потребує матеріальної допомоги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно до закінчення ним навчання, тобто до 30 червня 2019 року.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25 серпня 2016 року на період навчання, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23-річного віку.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач має можливість надавати сину матеріальну допомогу, тому з відповідача відповідно до статті 199 СК України на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання в Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут» імені Ігоря Сікорського, починаючи з 25 серпня 2016 року - дати звернення із позовом до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням в університеті, а відповідач має можливість надавати допомогу сину, який продовжує навчання. Висновки суду першої інстанції узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та у нього немає можливості надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Лубенського міськвиконкому Полтавської області 22 липня 1998 року на підставі актового запису за № 241 (а. с. 5).

Відповідно до довідки Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління від 19 серпня 2016 року № 9692 та акта комісії будинкового комітету м. Лубни від 01 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 перебуває на утриманні матері ОСОБА_6 (а. с. 6, 7).

Згідно з довідками Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 24 червня 2016 року № 829 та від 29 вересня 2016 року № 437 ОСОБА_1 є студентом другого курсу групи ДЕ-51 факультету електроніки Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» імені ІгоряСікорського денної форми навчання. З 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року стипендію не отримував (а. с. 8).

Відповідач ОСОБА_2 працює на приватному підприємстві фірма «Елеком-Плюс», з 01 січня 2016 року по 31 серпня 2016 року він отримав заробітну плату у розмірі 8 013 грн 79 коп. (а. с. 26).

Згідно з довідкою Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління від 02 вересня 2016 року № 10157 до складу сім'ї ОСОБА_2 належать: дружина - ОСОБА_7, донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 27).

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1

За правилами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, та спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України (у редакції Закону України від 26 січня 2016 року № 936-VIII, яка була чинною на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин), при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов частково, дійшли правильного висновку про те, що оскільки відповідач з урахуванням розміру його доходу може надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує таку допомогу (кошти на проїзд до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, харчування, купівлю одягу та приладдя для навчання), то з нього на користь позивача слід стягнути аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25 серпня 2016 року на період навчання, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23-річного віку.

При цьому необхідність утримувати іншу неповнолітню дитину не виключає обов'язку відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу, який її потребує.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк