Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/2946/18
Головуючий у 1 інстанції: Каретник Ю.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,
секретарКулабухова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області, ухвалене в м. Пологи, Запорізької області 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 06 червня 2015 року зареєструвала шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Через деякий час після укладення шлюбу між сторонами виникли непорозуміння у сімейних відносинах через несумісність характерів. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, часто сварилися. Сторони, зі слів позивачки, проживають окремо з листопада 2015 року. Позивач подальше спільне життя вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб і після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_6».

Під час розгляду справи позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Додатково вона повідомила, що примирення між нею та відповідачем за весь час розгляду справи не відбулося, вони разом вже як подружжя не проживають і на даний час вони також проживають окремо, не спілкуються, не ведуть спільне господарство, у них немає спільного бюджету. На утримання дитини відповідач через органи ДВС сплачує аліменти, але не у повному обсязі. Жодної іншої участі у вихованні дитини відповідач не бере і навіть не навідав дитину, коли вона народилася. За весь час розгляду справи відповідач лише один раз влітку 2017 року зателефонував їй, щоб зустрітися із дитиною, але на зустріч у визначений час він не з'явився. Ні відповідач, ні вона за весь час розгляду справи не вживали заходів для примирення, оскільки вона вважає неможливим збереження сім'ї через несумісність характерів, різні погляди на життя, сварки. Також вона вказала, що саме вона особисто підписувала подану до суду позовну заяву, оскільки вона насправді хоче розлучитися з відповідачем.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 21 травня 2018 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 06 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пологівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №25, між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, - розірвано.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Єдиним доводом апеляційної скарги є те, що позивач не довела, що позовну заяву подану до суду у цій справі підписала вона.

Заслухавши суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.Згідно із ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції також встановлено, що із пояснень учасників справи вбачається, що між сторонами склалися напружені стосунки через несумісність характерів та різні погляди на життя, сторони шлюбні відносини не підтримують і не проживають разом з листопада 2015 року, що не заперечується і представником відповідача.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 28 вересня 2017 року за клопотанням відповідача було надано сторонам строк для примирення - 6 місяців. Однак, як пояснила позивач, і не заперечував представник відповідача, за весь цей час примирення між сторонами не відбулося і вони на час розгляду справи продовжують проживати окремо, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Тобто, як зазначив суд, на даний час взаємовідносини сторін не мають характер сімейних.

Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Судом попередньої інстанції із пояснень позивача також з'ясовано, що її волевиявлення щодо розірвання шлюбу з відповідачем є її свідомим вибором, саме вона добровільно звернулася до адвоката за допомогою щодо складання позовної заяви про розірвання шлюбу і саме вона безпосередньо у присутності адвоката підписувала подану до суду позовну заяву. Різницю у підписах на різних документах вона пояснює хвилюванням. На час розгляду справи її позиція не змінилася і вона наполягає на розірванні шлюбу, оскільки вважає подальше спільне життя та примирення з відповідачем неможливим.

Наведене, як зазначив суд попередньої інстанції, спростовує посилання представника відповідача на те, що подану до суду позовну заяву підписувала не позивач і підтримує вона її під впливом своїх родичів.

За таких обставин суд задовольняючи позов вважав, що сім'я розпалася остаточно і шлюб має лише формальний характер, оскільки сторони вже тривалий час не проживають разом, не піклуються один про одного, не ведуть спільне господарство і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, оскільки позбавляє їх можливості створити нові сім'ї на засадах взаємоповаги та любові, а також інтересам їхньої малолітньої дитини, оскільки зростання в родині, де батьки хоча і перебувають у шлюбі, але проживають окремо, або в атмосфері сварок і непорозумінь між батьками може негативно вплинути на її психологічний стан і створити у неї хибне уявлення про допустимі у цивілізованому суспільстві взаємовідносини між подружжям, що має істотне значення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що задовольняючи позов позивача про розірвання шлюбу сторін у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 110-112 СК України, та з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, виходив із того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, при цьому суд зазначив, що як, вбачається із пояснень позивача, на які заперечень не надійшло, сторони досить тривалий час не мешкають разом як подружжя, фактично у позивача до відповідача почуття любові та поваги втрачені.

Принаймі в апеляційній скарзі відповідач не оспорює і не спростовує вказаних фактів встановлених судом, взагалі не вказує на можливість збереження сім'ї, на інтереси дитини, чи на наявність почуття любові до своєї дружини.

Навпаки апеляційна скарга побудована на єдиному доводі - підписала позовну заяву до суду не позивачка.

Однак відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач не надав суду належних доказів, що підпис під позовом поставила не позивач. Факт внесення чи не внесення відомостей до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення щодо невідповідності підпису у позові у цій справі не є таким належним доказом та не впливає на висновки суду щодо відсутності можливості збереження сім'ї.

При цьому сама позивачка була присутня в судовому засідання в якому було ухвалено оскаржуване рішення, та підтвердила як доводи свого позову так і факт підписання нею позову.

Взагалі, як зазначає апеляційний суд, апеляційна скарга ґрунтується на невірному розумінні наслідків факту не підписання позивачем позову, оскільки такими наслідками не може бути відмова в позові, як про те зазначає відповідач у апеляційній скарзі.

Так, за вимогами ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду і підписується позивачем або його представником.

Правилами ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених в тому числі у статті 175 цього Кодексу (в тому числі і не підписання позовної заяви) постановлює ухвалу про залишення позовної заяви без руху, де зазначає недоліки позовної заяви та строк протягом якого їх необхідно усунути. І лише за наслідками не усунення в строк вказаних недоліків (в тому числі і не підписання позовної заяви) суд постаановлює ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві.

Однак, оскільки суд першої інстанції не встановив, і цей факт не є доведеним, що позов не підписано позивачем, вірно не постановлював ухвалу про залишення заяви буз руху з цих підстав.

Апеляційна скарга не містить доводів, чи нових доказів, неврахованих судом попередньої інстанції, які б вказували на можливі обставини збереження сім'ї та наявність підстав для відмови в позові.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 21 травня 2018 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: