Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21538/15-ц

провадження № 61-5175св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року у складі судді Трусової Т. О., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Білич І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок, літ «А», загальною площею 270,90 кв.м, житловою площею 46 кв.м, спорудження № № 1, 2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, та земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0676 га, що розташована на АДРЕСА_3, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Позов мотивований тим, що на підставі договору про надання мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії від 28 грудня 2007 року № 76-г/07 акціонерний банк «Факторіал-Банк» (далі - АТ «Факторіал-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Винодел Молдови компані» (далі -ТОВ «Винодел Молдови компані») кредит в розмірі 9 500 000,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Винодел Молдови компані» за цим договором відповідач ОСОБА_4 передав в іпотеку банку нерухоме майно - садовий будинок по АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,0676 за цією адресою.

Оскільки основне зобов'язання з повернення кредитних коштів не виконується, позичальником допущено заборгованість за кредитним договором станом на 09 квітня 2013 року в сумі 8 614 870,68 грн.

Враховуючи невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позивач як іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року позов задоволено.

Для задоволення вимог ПАТ «Фідобанк» за договором про надання мультивалютної кредитної лінії від 28 грудня 2007 року № 76-г/07 в загальному розмірі 8 614 870,68 грн, що включає заборгованість по тілу кредиту в сумі 3 493 161,19 грн, заборгованість по процентах в сумі 1 497 607,18 грн та пеню в сумі 3 624 102,31 грн, в тому числі стягнуту за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2011 року, звернути стягнення на садовий будинок, літ. «А», загальною площею 270,90 кв.м, житловою площею 46,00 кв.м, спорудження №№ 1, 2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, та земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0676 га, що розташована на АДРЕСА_3, передані в іпотеку на підставі іпотечного договору від 28 грудня 2007 року № 76-г/07-ІД-275, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левченко В. Г., зареєстрованого у реєстрі за № ЗІЗ-746, ЗІЗ-747, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є доведеними, в рахунок погашення заборонності за кредитним договором повинно бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині визначення загального розміру заборгованості за договором та її складових частин змінено.

Зменшено розмір загальної заборгованості з 8 614 870,68 грн до 6 815 890,21 грн, зазначивши, що станом на 10 жовтня 2011року вона складається з простроченої заборгованості за кредитом - 1 800 725,58 грн, простроченої заборгованості за відсотками - 699 582,42 грн, простроченої заборгованості за кредитом 1 687 850,62 грн, простроченої заборгованості за відсотками 796 243,43 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту 1 557 232,18 грн, пені за несвоєчасне погашення відсотків 274 255,92 грн.

В іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року залишено без змін.

Зменшуючи розмір заборгованості за кредитом, апеляційний суд врахував рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2011 року, яким була стягнута заборгованість за цим кредитним договором.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, оскільки судові повістки надходили за іншою адресою, за якою він ніколи не проживав.

Крім того, заявник звертає увагу на те, що на момент звернення до суду з цим позовом, про що було відомо позивачеві, відносно ТОВ «Винодел Молдови компані» ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 вересня 2010 року було порушено провадження про визнання банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника відповідно до статті 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Також заявник зазначав, що позивачем при зверненні до суду з позовом не було повідомлено суд про вчинення 13 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левченко В. Г. виконавчого напису на іпотечному договорі від 28 грудня 2007 року № 76-Г/07-ІД-275 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, апеляційний суд зазначаючи про те, що цей позов пред'явлений в межах позовної давності послався помилково на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2011 року, яке жодного відношення не має до правовідносин, які виникли на підставі іпотечного договору від 28 грудня 2007 року № 76-Г/07-ІД-275. З моменту виникнення права вимоги до звернення до суду з позовом пройшло майже 5 років та 3 місяці, про що зазначив сам позивач у відгуку на позовну заяву від 15 червня 2009 року (а.с. 215-216, т. 2), копія якого за клопотанням відповідача ОСОБА_4 приєднана до матеріалів цієї справи 20 травня 2015 року.

17 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що 28 грудня 2007 року між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ТОВ «Винодел Молдови компані» укладено Договір про надання мультивалютної невідновлюваної кредитної лінії № 76-г/07, предметом якого було надання банком позичальникові грошових коштів у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у гривнях та доларах США в межах максимального ліміту заборгованості не більше 9 500 000 грн під 17% річних в гривнях та 14% річних в доларах США на строк до 24 грудня 2010 року. Додатковою угодою до цього договору № 1 від 28 грудня 2007 року сторони погодили надання позичальникові траншу в сумі 225 861,45 доларів США та 1 687 850,62 грн.

28 грудня 2007 року між АБ «Факторіал-Банк» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором було укладено іпотечний договір № 76-г/07-ІД-275, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно - садовий будинок, літ. «А», загальною площею 270,90 кв.м, житловою площею 46 кв.м, спорудження №№ 1, 2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, та земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0676 га, що розташована на АДРЕСА_3, заставною вартістю 3 030 000,00 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону в цілому не врахував та не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав, наведених у судовому рішенні.

Відповідно до статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

У частині четвертій цієї статті передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки у суд і підготовки до участі у судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Згідно із частиною дев'ятою статті 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції відповідачеві ОСОБА_4, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, неодноразово надсилались судові повістки про явку в судове заідання, проте з конвертів, наявних у матеріалах справи, вбачається інша адреса, за якою останній не зареєстрований та ніколи не проживав. Зокрема, повідомлення про судове засідання призначене на 07 серпня 2013 року о 16.00 годині судова повістка надсилалась за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46, т. 1). Судова повістка на судове засідання призначене на 17 жовтня 2013 року була направлена за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 72, т. 1). У судовій повістці про виклик до суду також зазначена адреса відповідача ОСОБА_4: АДРЕСА_1 (а.с. 168, т. 1).

Відповідно до пункт 1 частини статті 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

У статтях 74-76 ЦПК України 2004 року врегульовано порядок вручення судових повісток. У частині 1 статті 76 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Тобто належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, є розписка про отримання судової повістки.

Будь-яких відомостей про повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи в суді першої інстанції матеріали справи не містять.

Таким чином, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи відповідно до вимог статей 74, 76 ЦПК України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, не встановив фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про зміну рішення, яким зменшено розмір заборгованості.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги не дослідив умов договору іпотеки, зокрема, чи передбачений такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рішенням суду з урахуванням п. 4 іпотечного договору.

Підпунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання за договором кредиту та/або цим договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку», у позасудовому порядку, без укладення окремого договору, на підставі цього договору, який одночасно є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відхиляючи доводи відповідача щодо застосування позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою, що 13 березня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левченко В. Г. було вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі від 28 грудня 2007 року № 76-Г/07-ІД-275 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 4 603 378,97 грн (а.с. 124-125, т. 2), який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2009 року (а.с. 128-132, т. 2) визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд, зазначаючи про те, що не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги твердження заявника щодо неналежного його повідомлення про розгляд Дарницьким районним судом м. Києва цієї справи, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме оголошенням у газеті, не звернув уваги на те, що в цьому оголошенні також зазначена інша адреса, ніж та за якою зареєстрований відповідач ОСОБА_4 - АДРЕСА_1.

Крім того, судом апеляційної інстанції не перевіреними залишились обставини, встановлені постановою Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2011 року у справі № 49/70-б щодо визнання ТОВ «Винодел Молдови компані» банкрутом (а.с. 46-49, т.2).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний О. В. Ступак

Г. І. Усик