П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 761/30109/1

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/6885/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Гаращенка Д.Р., Борисової О.В.

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року, постановлену під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, боржник - ОСОБА_3, на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду зі скаргою про визнання дій державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Полісмака О.О. про повернення ухвали Шевченківського районного суду міста Києва №761/30109/15-ц від 06 листопада 2017 року про забезпечення позову без виконання неправомірними, скасування повідомлення державного виконавця про повернення зазначеної ухвали та зобов'язання повторно розглянути питання про відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_1 про примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва №761/30109/15-ц від 06 листопада 2017 року.

Подана скарга обґрунтована тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року у справі №761/30109/15-ц вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, Департамент державної реєстрації, Департамент містобудування та архітектури міста Києва, а саме: накладено арешт на 46/110 частин житлового будинку, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 121 кв.м., житловою площею 71,7 кв.м., літера «В» за адресою: АДРЕСА_2, які належать на праві власності ОСОБА_3 Заборонено органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних органів як спеціальним суб'єктам, наділеним функціями державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаних об'єктів нерухомого майна.

Підставами повернення вказаного виконавчого документа без виконання зазначено відсутність повного найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи. Також вказано, що у разі якщо рішення ухвалене на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Втім, вищевказана ухвала повністю відповідала вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». А тому дії старшого державного виконавця, які полягали у неправомірному невиконанні ухвали суду можуть призвести до того, що ОСОБА_3 здійснить відчуження не тільки належної йому на праві власності 46/100 частин будинку, а і об'єкту самочинного будівництва, крім того, може отримати у власність частину земельної ділянки, на якій він розташований, що зробить неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.66-69).

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про правомірність дій державного виконавця, а тому оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Так, в ході розгляду скарги, суд першої інстанції фактично надав оцінку ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року щодо її невідповідності вимогам Закону України «Про виконавче провадження», натомість ухвала про забезпечення позову не може розглядатись як рішення, ухвалене на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а отже відсутня необхідність для визначення, в якій частині необхідно виконати таке рішення. Забезпечення позову є тимчасовим заходом, які суд приймає для охорони матеріально-правових інтересів позивача і які гарантують за його позовом реальне виконання рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.

Таким чином, ухвала суду про забезпечення позову, яка підлягає негайному виконанню, не може ставитись під сумнів органом державної влади, який зобов'язаний її виконати.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі (а.с.83).

02 серпня 2018 року до Апеляційного суду міста Києва надійшов відзив ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3, з підтвердженням направлення його копії учасникам справи, з якого вбачається, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року (нині скасована) є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний процесуальний документ повинен відповідати вимогам, визначеним даним Законом для виконавчого документу.

Вищезазначена ухвала не відповідала в повній мірі вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому державним виконавцем правомірно повернуто вказаний процесуальний документ без прийняття на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, вищевказана ухвала про забезпечення позову скасована постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року, а тому на даний час предмет спору взагалі відсутній.

У судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_1 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, крім того, підтримав відзив на апеляційну скаргу.

Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток-повідомлень рекомендованою кореспонденцією, у зв'язку з чим відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд розглянув справу у його відсутність на підставі наявних матеріалів справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 листопада 2017 року Шевченківським районним судом постановлено ухвалу, якою накладено арешт на 46/100 частин будинку, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1та житловий будинок загальною площею 121 кв.м., житловою площею 71,7 кв. м., літера «В» за адресою: АДРЕСА_2, які належать на праві власності ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 14 березня 2000 року Свердловським МВ УМВС України в Луганській обл.); заборонено органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів, як спеціальним суб'єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 14 березня 2000 року Свердловським МВ УМВС України в Луганській обл.), а саме на: 46/100 частин будинку, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 121 кв.м., житловою площею 71,7 кв. м., літера «В» за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

02 січня 2018 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві отримано вказану ухвалу суду разом із квитанцією про сплату авансового внеску (а.с.23, 24).

Повідомленням старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича від 03 січня 2018 року виконавчий документ (ухвалу суду) повернуто стягувачеві без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.6, 27).

Залишаючи без задоволення скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року має силу виконавчого документа, а тому має відповідати вимогам, визначеним, зокрема, ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», натомість вказаний процесуальний документ не відповідає в повній мірі вимогам Закону. Таким чином, дії державного виконавця під час винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є правомірними та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід'ємною частиною судового розгляду.

В статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту ч.1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

У разі пред'явлення до примусового виконання рішення міжнародного юрисдикційного органу у випадках, передбачених міжнародним договором України, такий виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим міжнародним договором України.

Згідно п.6 ч.4 вищевказаної норми, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції в ході перегляду справи, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року, яка по суті є виконавчим документом, не відповідала в повній мірі вимогам, визначеним статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», про що, крім іншого, зазначалось в постанові начальника Шевченківського районного відділу державного виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гоція Б.І., якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 17 січня 2018 року відмовлено (а.с.31-32).

Так, положення Закону не визначають проведення декількох виконавчих дій в межах одного виконавчого провадження, а в даному випадку, у заяві ОСОБА_1 про примусове виконання судового рішення, останньою не визначено необхідності у виконанні судового рішення в частині.

Також, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року, подана до виконання, містить посилання одночасно на двох стягувачів та декілька дій, які необхідно вчинити без їх конкретизації, а також стосується двох об'єктів нерухомого майна.

Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, вищевказана ухвала скасована постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року та в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Отже, доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що ухвала про забезпечення позову не може розглядатись як рішення, ухвалене на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а отже відсутня необхідність для визначення, в якій частині необхідно виконати таке рішення, є необґрунтованими, а тому відхиляються колегією суддів.

Інші доводи скаржника є також необґрунтованими та такими, що основані на припущеннях, а тому відхиляються колегією суддів.

Виходячи зі змісту статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч.3 ст.451 ЦПК України).

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, всебічно вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право заявника порушено не було, рішення (дії) державного виконавця під час винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є правомірними та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, у зв'язку з його законністю та обґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 10 серпня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

О.В. Борисова