АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 572/4595/15-ц

Провадження № 22-ц/787/1113/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Ведяніна Т.О.

Рішення ухвалене в м. Сарни Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначена

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування витрат, понесених на поліпшення майна, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди, у здійсненні позивачем прав власника шляхом виселення відповідачів : ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 із належного йому на праві власності житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, в якому власник не проживав тривалий час, через що за будинковолодінням на прохання позивача доглядала ОСОБА_8, з дозволу якої до спірного будинку і вселились ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7

15 грудня 2015 року позивачем на ім'я відповідачів було надіслано вимогу про звільнення належного йому житлового будинку, яку останніми було проігноровано. Оскільки відповідачі проживають у вказаному вище житловому будинку без достатньої правової підстави, позивач просить захистити його права власника шляхом виселення відповідачів із займаного житла.

В свою чергу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 пред'явили до ОСОБА_6 зустрічний позов, в якому просять стягнути на їх користь з позивача за первісним позовом 802 908 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених ними на поліпшення будинку та надвірних будівель та прибудинкової території за адресою : АДРЕСА_1.

В обґрунтування зустрічного позову відповідачами-позивачами зазначено, що на момент їх вселення до спірного будинковолодіння його вартість становила 170 100 грн., що є значно меншою від вартості будинковолодіння на момент звернення сторони із зустрічним позовом, оскільки ОСОБА_4 протягом тривалого часу майно утримувалось, здійснювались певні поліпшення, вартість яких на даний момент становить 802 908 грн.

Враховуючи вказані обставини відповідачі-позивачі просять стягнути з ОСОБА_6 на їх користь витрати, понесені на поліпшення належного останньому майна.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено повністю, ухвалено : усунути перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні прав власника житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування витрат, понесених на поліпшення майна : житлового будинку та прибудинкової території, розташованих по АДРЕСА_1, а саме : стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 802 908 грн. та понесених судових витрат відмовлено повністю, за безпідставністю заявлених вимог.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5вважають рішення суду першої інстанції незаконним та не обґрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту та неправильність оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказують про те, що повністю погоджуються з тим, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6

Вважають, що судом першої інстанції неправомірно покликається на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які допитані за клопотанням ОСОБА_11 та його представника, про те, що на момент їхнього вселення будинок був у задовільному стані та придатний для проживання.

Зазначають, що суд першої інстанції зробивши висновок про те, що апелянтами було проведено значний обсяг робіт щодо покращення стану житла та території біля нього, дійшов помилкового висновку, що вказані особи не є добросовісними набувачами (володільцями) спірного нерухомого майна, а тому не мають права, відповідно до ч.4 ст. 390 ЦК України на відшкодування вартості здійснених ними поліпшень належного ОСОБА_6 майна.

Також вважають не правильними твердження описової частини рішення суду першої інстанції про те, що сім"я ОСОБА_5 вселилась до спірного будинку в якому тривалий час ніхто не проживав, з дозволу ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_6 у своїй позовній заяві чітко та однозначно стверджував, що він дозволив проживати в його будинку ОСОБА_8, а пізніше, за її рекомендацією вони вселились в будинок з його, позивача, дозволу.

На підставі ст. 390 ЦК України, вважають, що вони на законних підставах проживали в спірному будинковолодінні, тобто, є добросовісними набувачами, а відтак, мають право залишити собі здійснені ними поліпшення майна або право на відшкодування здійснених витрат в сумі на яку збільшилася його вартість.

Враховуючи викладене просили скасувати частково рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року і змінити рішення, яким повністю задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування витрат, понесених на поліпшення майна, що становить 802 908 грн.

У поданому ОСОБА_6 відзиві на апеляційну скаргу, вважає її безпідставною та такою, що суперечить чинному законодавству України.

Зазначає, що апелянтами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок поліпшення майна збільшилась його вартість, наскільки збільшилась, та внаслідок чого та яким чином внаслідок не виконання здійснених відповідачами робіт із самочинної реконструкції будинку, самочинного будівництва гаражу, посадки фруктових дерев, влаштування замощення стан будинку істотно погіршився би і його неможливо було використовувати за прямим призначенням, та що здійснені ними витрати були необхідні для утримання або збереження майна.

Крім того, вважає, що твердження апелянтів про те, що вони є добросовісними володільцями майна суперечить законодавству, оскільки не відповідає вимогам ст. 388 ЦК України та роз'ясненням даних в п.9 Постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 7 лютого 2014 року. Також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 поселились у вказаний будинок з дозволу ОСОБА_6 як квартиранти, з умовою, що вони доглядатимуть за будинком, в зв'язку з чим користуватимуться ним безкоштовно.

Таким чином, апелянти намагаючись заволодіти належним ОСОБА_6 будинком знали про відсутність у них підстав для набуття права власності, що виключає добросовісність володіння.

На підставі викладеного вважає, що аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають відшкодуванню вартість самочинно збудованих (добудованих, реконструйованих, перепланованих) об'єктів нерухомого майна.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явились та причин неявки не повідомив, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за їх відсутності.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення не оскаржене, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 грудня 2015 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 9 грудня 2015 року слідує, що ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Рівненської області - в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надані позивачем - відповідачем докази, вказані вище, підтверджують право власності ОСОБА_6 на спірне будинковолодіння. Крім цього, вказані обставини на момент розгляду даного спору судом не заперечуються відповідачами - позивачами.

Із наданої судом копії рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2012 року, копії рішення цього ж суду від 9 січня 2014 року, а також із копії рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 7 квітня 2014 року слідує, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 1994 року проживають у вказаному вище будинковолодінні, в зв'язку із чим порушували питання про визнання за ними права власності на цей будинок за набувальною давністю. Однак, у задоволенні позову було відмовлено - в зв'язку із встановленням судом відсутності правових підстав для визнання права власності, оскільки останні вселились у житло як квартиранти.

Статтею 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених судом.

Наявність будь-якого договору з приводу речових прав ОСОБА_7 на належне ОСОБА_6 нерухоме майно останній заперечує. Крім цього, сторони визнають, що вселення у спірне житло відповідачів-позивачів відбулось за усною домовленістю із знайомими позивача-відповідача.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 9 грудня 2015 року - спадкове майно, яке було прийнято позивачем-відповідачем становило будинковолодіння, до якого відносився житловий будинок 1925 року побудови загальною площею 84,1 м2 із господарськими будівлями. Вартість спадкового майна, на яке ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину - 170 100 грн.

Із наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, встановлено, що станом на 1 лютого 2012 року (на момент виготовлення технічного паспорту) за вказаною адресою розташовувалось будинковолодіння, що складалось із житлового будинку загальною площею 103,6 м2 та господарських будівель : літньої кухні, сараю, гаража, вбиральні, колонки, огорожі у вигляді металевої сітки в металевих стовпах та воріт металевих із хвірткою.

Відповідачами - позивачами суду були подані видаткові накладні, товарні чеки та квитанції на різні суми, відповідно до яких ОСОБА_4 протягом 2012-2014 років придбавались будівельні матеріали на різні суми. Крім цього, стороною до суду надані копії розписок, наданих ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, якими доводиться факт оплати ОСОБА_4 проведених останніми робіт у будинковолодінні, розташованому по АДРЕСА_1.

Згідно із висновком експерта №170223/1-ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 10 жовтня 2017 року - на момент проведення експертизи вартість будівельно-монтажних та ремонтно-будівельних робіт, проведених в будинковолодінні, розташованому по АДРЕСА_1 за період з 1995 року становить 1 233 455 гривень.

Згідно з ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки витрати, які понесли апелянти у зв'язку із користуванням житловим будинком, що належить ОСОБА_6, вони понесли з 1995 і по 2017 роки, тобто права і обов'язки, пов'язані з ними продовжили існувати після набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України, то суд правильно визначився, що до цих правовідносин підлягають застосуванню положення цього Кодексу.

Проте, ч. 3 ст. 390 ЦК України регулює розрахунки при витребуванні майна власником із чужого незаконного володіння - у разі звернення власника з віндикаційним позовом, обов'язковою умовою якого є вибуття майна із володіння власника поза його волею, як із незаконного володіння, так і від добросовісного набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_7 вселились і користувались належним позивачу-відповідачу будинком за його згодою, натомість виселені з нього було у порядку негаторного позову на підставі ст. 391 ЦК України, а тому до правовідносин, що склались не підлягають до застосування положення ст. 390 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_7 вселилась у належне ОСОБА_6 будинковолодіння за його згодою, до цих правовідносин застосуванню підлягають положення Глави 58 Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України про найм (оренду) майна, зокрема ч. 5 ст. 778 ЦК України, за якою наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які неможна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування її вартості.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності згоди ОСОБА_6 на поліпшення належного йому будинковолодіння і, відповідно, відсутність у матеріалах справи доказів такої згоди.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що понесені ОСОБА_4 витрати є саме витратами на поліпшення умов проживання у спірному будинку, а не витратами утримання та зберігання цього майна, тобто такими, що необхідні для його збереження у стані, в якому його отримала особа, після того, як воно незаконно вибуло із володіння власника.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає. що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 вселившись у належне ОСОБА_6 будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1, та без згоди власника здійснили певні ремонтні роботи, вартість яких становить 1 233 455 гривень. Таким чином, вказані особи не є добросовісними набувачами (володільцями) спірного нерухомого майна, а тому не мають права, відповідно до ч.4 ст.390 ЦК України на відшкодування вартості здійснених ними поліпшень належного ОСОБА_6 майна.

Відповідно до ч.1 ст.778 ЦК України - наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Доказів надання такої згоди ОСОБА_7 власником нерухомого майна ОСОБА_6 стороною суду надано не було, а тому вимоги за зустрічним позовом місцевим судом обґрунтовано визнано безпідставними та в їх задоволенні відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають і його висновок не спростовують.

Судове рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на осіб, які подали апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків