Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа №643/13017/15-ц

провадження № 61-18375св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Кредитна спілка «Самопоміч»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року у складі судді Сиротникова Р. Є. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Кредитна спілка «Самопоміч» (далі - КС «Самопоміч») звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5заборгованості зі сплати процентів за договором про іпотечний кредит, яка станом на 08липня 2013 року складає 745 922,91 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 липня 2007 року між КС «Самопоміч» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний кредит №158-7 про надання кредиту у формі кредитної лінії, за яким останні отримали кошти у розмірі та на умовах, передбачених цим договором. Відповідачі зобов'язалися до 12 липня 2008 року повернути кредит і щомісячно сплачувати проценти за ставкою 2,7%, що розраховується щоденно від наданої суми кредиту. У разі прострочки сплати процентів на строк більше п'яти днів, відповідачі зобов'язані до повного погашення заборгованості зі сплати процентів сплачувати проценти за подвійноюставкою, що розраховується щоденно від суми наданого кредиту та заборгованості зі сплати процентів. Узабезпечення зобов'язань за цим договором між сторонами 16 липня 2007 року укладено іпотечний договір, за яким позивачу було передано в іпотеку нерухоме майно відповідачів.

У зв'язку з невиконанням умов договору про іпотечний кредит у березні 2010 року позивач звернувся доМосковського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення заборгованості та процентів з відповідачів, а також про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року позов задоволено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07листопада 2012 рокузаочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року змінено. Урахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №158-7 від 12 липня 2007 року на користь КС«Самопоміч» з відповідачів стягнутосолідарно станом на 05 листопада 2010 року суму кредиту урозмірі 82 807,41грн, суму процентів -161 840,10 грн.

Вказані судові рішення набрали законної сили, але відповідачами не виконані; стягнутасудом заборгованість закредитом не повернута,стягнута заборгованість запроцентами сплачена лише у розмірі 8180,00грн. Добровільно борг не сплачено, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки Відділом державної виконавчої служби (далі - ВДВС) не здійсненовнаслідок дій відповідачів, що утруднюють стягненняшляхом реєстраціїу спірне іпотечне майно неповнолітніх осіб.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь КС «Самопоміч» заборгованість зі сплати процентів за договором про іпотечний кредит, що складає 745 922,91 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено позовні вимоги, у тому числі первинними документами щодо надання та сплати кредиту. Оскільки раніше ухваленими судовими рішеннями, які набрали законної сили, з відповідачів вже стягнуто, зокрема, заборгованість зі сплати відсотків (процентів) у розмірі 161 840,10 грн станом на 05 листопада 2010 року, суд дійшов висновку про задоволення позову, стягнув проценти за договором, починаючи з дня, наступного за вказаною датою, а саме з 06листопада 2010 по 08 липня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Саме такий правовий висновок щодо наслідків одночасного стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено повернення цього кредиту висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

28 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

04 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

20 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відбулося подвійне стягнення заборгованості, оскільки заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року, стягнуто з відповідачів заборгованість за спірним кредитним договором, проте позивач знову звернувся до суду з аналогічним позовом.

Згідно з кредитним договором останнє нарахування відсотків за кредитним договором відбулося за період з 12 червня 2008 року по 12 липня 2008 року, строк дії кредитного договору встановлено з 12 липня 2007 року до 12 липня 2008 року, тому розмір відсоткової ставки після 12 липня 2008 року кредитного договору не встановлено.

Судами не взято до уваги практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо незаконності повторного стягнення заборгованості, яка вже була стягнута у судовому порядку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 частково з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 липня 2007 року позивач уклав з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір про іпотечний кредит №158-7 про надання кредиту, за яким останні отримали кредит у розмірі та на умовах, передбачених цим договором. Відповідачі зобов'язалися до 12 липня 2008 року повернути кредит і щомісячно сплачувати проценти за ставкою 2,7% на місяць, що розраховується щоденно від наданої суми кредиту. У разі прострочення сплати процентів на строк більше п'яти днів, відповідачі зобов'язані до повного погашення заборгованості зі сплати процентів сплачувати проценти за подвоєною ставкою, що розраховується щоденно від суми наданого кредиту та заборгованості зі сплати процентів.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 16 липня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, за яким позивачу було передано в іпотеку нерухоме майно відповідачів - трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням умов договору про іпотечний кредит у березні 2010 року позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 05 листопада 2010 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судами встановлено, що відповідно до пункту 8 договору іпотечного кредиту договір діє до повного припинення зобов'язань сторін.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року, яким змінено заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року, у рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року з відповідачів на користь КС «Самопоміч» стягнуто солідарно суму кредиту в розмірі 82 807,41 грн та суму процентів у розмірі 161 840,10 грн станом на 05 листопада 2010 року.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини, положення законодавства та умови договору про іпотечний кредит, строк дії якого встановлено до повного припинення зобов'язань сторін, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ухвалені рішення судів, що набрали законної сили, згідно з якими з відповідачів стягнуто, зокрема, заборгованість зі сплати відсотків (процентів) станом на 05 листопада 2010 року, не виконані, тому підлягають стягненню проценти за договором починаючи з 06 листопада 2010 року по 08 липня 2013 року.

Верховний Суд не може погодитися з вказаним висновком судів з огляду на таке.

Згідно з вимогами кредитного договору, зокрема пункту 6, за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк кредитодавець використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредиторна власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня звернення до суду з позовомпро дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року змінено. У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №158-7 від 12 липня 2007 року на користь КС «Самопоміч» з відповідачів стягнуто солідарно суму кредиту в розмірі 82 807,41 грн та суму процентів у розмірі 161 840,10 грн станом на 05 листопада 2010 року. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 липня 2007 року, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційний суд встановив, що усі розрахунки які проведені в операціях за кредитом нерозривно пов'язані з умовами договору і повністю відповідають його умовам. Крім того, в умовах договору про іпотечний кредит відсутні будь-які штрафи, а також відсутня штрафна відсоткова ставка.

У пункті 4 договору про іпотечний кредит вказано про правові наслідки порушення зобов'язання, а саме зміну умов договору, що відповідає пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Станом на 05 листопада 2010 року заборгованість за кредитом складала 82 807,41 грн і заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 161 840,10 грн, а всього 244 647,51 грн.

Вказані судові рішення набрали законної сили, але відповідачами не виконані.

Верховний Судвважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з позовом про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року справі №14-154цс18.

Разом з тим місцевий суд і суд апеляційної інстанції достовірно не з'ясували, чи відбулося дострокове звернення стягнення заборгованості, шляхом звернення кредитора до суду, внаслідок чого було стягнуто з боржника суму заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки, розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірили періоду за який вона нарахована.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, у зв'язку з передчасним висновком про наявність правових підстав для стягнення зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 кредитної заборгованості у заявленому позивачем розмірі за наведених вище підстав.

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2015 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених мотивів, вважає необхідним скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик