ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/10829/15-ц

провадження № 61-4036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Укрпрофтур»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», подану його представником Шумейко ЮлієюОлегівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Великохацької В. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 березня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПрАТ «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що 1 квітня 2011 року його звільнено за власним бажанням з посади першого заступника голови правління ПрАТ «Укрпрофтур» у зв'язку з виходом на пенсію, проте при звільненні відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку і премію за перевиконання плану в 2010 році. Компенсація за невикористану відпустку стягнена з ПрАТ «Укрпрофтур» рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, яке відповідачем не виконується.

Позивач зазначає, що на момент звернення до суду з цим позовом компенсація у розмірі 12 933,84 гривень не сплачена, тому наявні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року включно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнено з ПрАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року у сумі 23 229,20 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту невиконання у період з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року рішення суду про стягнення компенсації за невикористану відпустку у сумі 12 933,84 гривень, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за цей період відповідно до статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 березня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «Укрпрофтур» відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про невиконання відповідачем свого обов'язку здійснити розрахунок з працівником в день його звільнення і наявність підстав для покладення на ПрАТ «Укрпрофтур» передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року.

У березні 2016 року ПрАТ «Укрпрофтур», діючи через свого представника Шумейко Ю. О., звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року змінити, зменшивши розмір стягненого рішенням середнього заробітку за затримку розрахунку з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року з 23 229,20 гривень до 444,46 гривень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 117 КЗпП України, якою передбачено можливість зменшення розміру середнього заробітку, що стягується на користь працівника, у разі часткового задоволення його вимог про стягнення належних при звільненні сум. Апеляційний суд допущені судом першої інстанції порушення не усунув, натомість зазначив про відсутність підстав для застосування принципу співмірності і зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Заявник зазначає, що при вирішенні спору між сторонами про стягнення середнього заробітку за інший період затримки розрахунку суди застосували принцип співмірності і зменшили середній заробіток, виходячи з розміру задоволених позовних вимог та істотності цієї суми в порівнянні з розміром середнього заробітку.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 2 грудня 2015 року, ухваленим у іншій справі, стягнено на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, при визначенні якого суд виходив з суми 22,223 гривень за кожен день затримки, тому заявник вважає, що у даній справі середній заробіток також підлягає обчисленню з такої суми і становить 444,46 гривень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року до закінчення касаційного провадження.

У квітні 2016 року ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_6, подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив про безпідставність її доводів. Вказав, що його вимоги про стягнення належних при звільненні сум задоволені в повному обсязі, частково задоволено лише позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, тому підстав зменшувати розмір середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України немає. При вирішенні попередніх спорів про стягнення середнього заробітку за інший період суд зменшив розмір стягненого на його користь середнього заробітку без обґрунтування такого зменшення і не мотивував свій висновок частковим задоволенням вимог позивача. ОСОБА_4 вважає, що судами попередніх інстанцій правильно обчислено належну до стягнення суму середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, і правових підстав для її перерахунку за вказаним у касаційній скарзі варіантом немає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 вересня 2005 року ОСОБА_4 призначено на посаду першого заступника голови правління ЗАТ «Укрпрофтур».

1 квітня 2011 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Повний розрахунок із працівником у день звільнення не проведено. Остаточний розрахунок у межах неоспорених сум ЗАТ «Укрпрофтур» здійснило 29 липня 2011 року, що визнається сторонами.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення за перевиконання плану у розмірі 79 400,00 гривень, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 50 903,55 гривень і відшкодування моральної шкоди у розмірі 39 135 гривень задоволено частково, стягнено з ПАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_4 премію у розмірі 79 400,00 гривень і у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 гривень.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задоволено і стягнено з ПАТ «Укрпрофтур» на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 593,65 гривень. Даним рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню, склала 1 161,46 гривень.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку задоволено і стягнено з ПАТ «Укрпрофтур» на користь позивача компенсацію за 73 дні невикористаної відпустки у розмірі 12 933,84 гривень.

У зв'язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року в добровільному порядку 27 лютого 2015 року позивач звернувся до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про його примусове виконання.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Визначальними при застосуванні положень статті 117 КзПП України є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та момент проведення з ним остаточного розрахунку, тому після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідні висновки про застосування норм права висловлені Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13.

Встановивши, що в період з 1 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 12 933,84 гривень не виконувалося, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ «Укрпрофтур» на користь позивача передбачений статтею 117 КЗпП України середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 23 299,20 гривень.

Визначаючи розмір належного до стягнення середнього заробітку, суди попередніх інстанцій правильно взяли за основу розрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 1 161,46 гривень, яка встановлена рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року.

Доводи заявника про те, що за один день затримки проведення остаточного розрахунку підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 23,223 гривень, який встановлений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 червня 2014 року, відхиляються касаційним судом, оскільки в зазначеному рішенні суд виходив з принципу співмірності і зменшив розмір середнього заробітку до 12 933,84 гривні, прирівнявши його до розміру невиплаченої компенсації. Будь-яких розрахунків, в тому числі обчислення середнього заробітку, виходячи з суми 23,223 гривні за кожен день затримки розрахунку, судом не здійснювалося.

Обчислення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до положень статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Судами попередніх інстанцій порушень встановленого статтею 117 КЗпП України та Порядком обчислення середньої заробітної плати механізму обчислення середнього заробітку не допущено.

Касаційний суд вважає помилковими твердження заявника про те, що належний до стягнення середній заробіток підлягає зменшенню з передбачених частиною другою статті 117 КЗпП України підстав, так як спір щодо стягнення належних працівникові при звільненні сум, до яких відноситься премія за перевиконання плану і компенсація за невикористану відпустку, повністю вирішений на користь ОСОБА_4

Верховний Суд України у постанові від 6 липня 2016 рокуу справі № 6-1207цс16 вказав, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодуванняв тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши з поданих сторонами копій судових рішень, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення належних йому при звільненні сум задоволені у повному обсязі, а частково задоволено лише вимоги про стягнення середнього заробітку і відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано вказали на відсутність підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Посилання заявника на те, що належні ОСОБА_4 суми стягнені на його користь частково за різними судовими рішеннями, а не загальною сумою один раз, не мають правового значення для вирішення спору, так як відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні зменшується не у разі стягнення належних працівникові сум частинами, а у разі задоволення його вимог у меншому розмірі.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ПрАТ «Укрпрофтур» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», подану його представником Шумейко ЮлієюОлегівною, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 березня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик