Справа № 219/2823/18
Провадження № 2/219/1338/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2018 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 08 годину 15 хвилин 18 травня 2018 року, визначено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 18 травня 2018 року відкладено судове засідання на 16 годину 15 хвилин 07 червня 2018 року у звязку з першою неявкою відповідача.
Згідно ухвали суду від 07 червня 2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 08 години 30 хвилин 01 серпня 2018 року з метою додаткового вивчення матеріалів справи.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України засобом телефонного звязку, що оформлено відповідною телефонограмою. Нею подано до суду заяву, в якій вона просить слухати справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає та щодо заочного розгляду справи не заперечує, а також заяву про скасування дії довіреності на представництво її інтересів ОСОБА_4, про що надала суду відповідні докази.
У звязку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим у будинку № 21 по вулиці Чайковського у місті Сіверськ Бахмутського району Донецької області, не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 132858190 від 01 серпня 2018 року відомості щодо власника житлового будинку № 21, розташованого по вулиці Чайковського у місті Сіверськ Бахмутського району Донецької області у вказаних реєстрах відсутні (а.с. 49).
З довідки № 544 від 20 березня 2018 року, виданої виконавчим комітетом Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).
Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 з 30 березня 2006 року (а.с. 9-10).
Актом про фактичне проживання від 10 березня 2018 року, зареєстрованим за № 1199 від 13 березня 2018 року, складеним депутатом Сіверської міської ради ОСОБА_3, встановлений факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку № 21 по вул. Чайковського в м. Сіверську Бахмутського району Донецької області, в якому зазначено, що за вказаною адресою проживає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка зареєстрована за цією адресою і проживає самостійно з 2012 року після розірвання шлюбу зі своїм чоловіком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, який з 18 вересня 2012 року не проживає за цією адресою (а.с. 7).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.
З 11 вересня 1997 р. в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.
У ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зазначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що право власності позивача ОСОБА_1 на вказане вище нерухоме майно було зареєстровано відповідно до вимог чинного станом на час виникнення цього права законодавства.
В той же час, згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року (далі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Цивільний кодекс України, Інструкція про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України містить перелік договорів, що підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. До них, зокрема, належать: договори про відчуження (купівлю-продаж, міну, дарування, довічне утримання) житлового будинку та іншого нерухомого майна; договори про відчуження земельних ділянок, які знаходяться в колективній або приватній власності; інші договори, для яких чинним законодавством передбачена обовязкова нотаріальна форма.
Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Частиною 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи.
Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження права власності позивача на вказаний будинок, та у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час звернення з позовною заявою до суду не була власником житлового будинку № 21, розташованого по вулиці Чайковського в місті Сіверськ Артемівського (нині Бахмутського) району Донецької області, а отже позивачем не надано належних доказів, що вона має право на захист права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.
Керуючись статтями 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 317, 321, 328, 331, 334, 391 Цивільного кодексу України, суд
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя О.С.Конопленко