Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 463/2715/15-ц

провадження № 61-9150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_8, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Львівська міська рада,

представники Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради: Мартин Любов Володимирівна, Михальська-Гибрик Ірина Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2звернулись до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Львівська міська рада, про демонтаж самочинного будівництва, приведення будинку та земельної ділянки до попереднього стану.

Позовна заява мотивована тим, що їм, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1. У користуванні їх та зазначених осіб перебуває земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок.

Посилались на те, що ОСОБА_5 без їх згоди здійснила перепланування підвалу вказаного будинку під житло, добудувала тамбур та влаштувала залиття фундаментів на присадибній земельній ділянці під три спарених гаражі та господарську споруду. Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області видано припис про припинення будівельних робіт, а розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 березня 2011 року № 178 ОСОБА_5 запропоновано демонтувати вказане будівництво та перепланування. Вважали, що таким переплануванням та будівництвом порушено їхні права.

Крім того, зазначали, що таке будівництво є самочинним, оскільки здійснено без проекту та відповідних дозволів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_5 привести житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме - демонтувати самочинно влаштовані конструкції трьох спарених гаражів та господарської споруди, тамбур, позначений в технічному паспорті

від 30 серпня 2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнання його під житло.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року у складі судді Лакомської Ж. І. позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.Зобов'язано ОСОБА_5 привести житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану - демонтувати самочинно влаштовані конструкції трьох спарених гаражів, тамбур, позначений в технічному паспорті від 30 серпня 2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнання його під житло.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що будівництво порушує права

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право щодо розпорядження майном, зокрема виділити свою частку в натурі, а підвальні приміщення, на які мають права при поділі, є уже й переобладнані під житло. Також права позивачів порушуються неможливістю повноцінного користування та володіння присадибною земельною ділянкою.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 здійснено перепланування підвалу будинку

АДРЕСА_1 під житло, добудову тамбура до вказаного будинку та влаштовано залиття фундаментів на присадибній земельній ділянці під три спарених гаражі, згоди на вказане будівництво ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 не давали, тому зазначене будівництво порушує їх права, є самочинним, у зв'язку із чим позов в цій частині задоволено. Щодо позовних вимог в частині демонтажу господарської споруди, то існування такої судом не встановлено, тому в цій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада

2016 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Львівської області

від 14 грудня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року в частині зобов'язання ОСОБА_5 привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану - демонтувати тамбур, позначений в технічному паспорті від 30 серпня 2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнання його під житло скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано позов з підстав статті 376 ЦК України, тому позивачами обрано невірний спосіб захисту свого права, а відтак, рішення суду в частині зобов'язання ОСОБА_5 привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме - демонтувати тамбур, позначений в технічному паспорті від 30 серпня 2010 року під літ. «а1-1» та відновити стан підвалу будинку, що існував до переобладнання його під житло скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, земельна ділянка для обслуговування будинку АДРЕСА_1, площею 600 кв. м, була надана первинному власнику будинку рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 17 вересня 1954 року № 1275. Право користування сторонами вказаною земельною ділянкою встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2013 року у справі № 463/85/13. У зв'язку із тим, що земельна ділянка перебуває у користуванні обох сторін та не визначено порядок користування нею, тому жодна із сторін спору не повинна порушувати право іншої на користування земельною ділянкою.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначала про те, що позовна заява була обґрунтована посиланням як на частину четверту статті 376 ЦК України, так і на статтю 391 ЦК України. Крім того, наведення позивачем неправильного правового обґрунтування у позові не є підставою для відмови у задоволенні позову, а є підставою для вирішення спору із застосуванням вірного правового обґрунтування. Вказувала на те, що спосіб захисту порушеного права у зазначених правовідносинах є однаковим, незалежно від того, яку норму застосовувати (статтю 376 чи статтю 391 ЦК України), а саме - демонтаж будівництва. Відтак, позивачем обрано належний спосіб захисту. Судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам позивачів щодо неможливості влаштування в підвальних поверхах жилих приміщень, а також неможливості введення у підвальні приміщення газопроводів та влаштування у підвалах газових приладів.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 - 8/25 ідеальних частин, ОСОБА_2 - 3/25 ідеальних частин, ОСОБА_5 - 22/50 ідеальних частин, ОСОБА_7 - 3/25 ідеальних частин, що підтверджується реєстраційними посвідченнями від 24 грудня 1987 року

№ 2607, від 26 червня 1989 року № 1856, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2004 року № 5960347 (а.с. 5, 6, 7).

У 2009 році ОСОБА_5 без відповідних дозвільних документів проведено перепланування й переобладнання підвалу будинку АДРЕСА_1 під житло, а саме -замість приміщень: під літ. ІІ, площею 11,0 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-13, площею 12,2 кв. м, замість приміщення під літ. ІІІ, площею 15,6 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-14, площею 0,9 кв. м, під номером 1-15, площею 4,4 кв. м, під номером 1-16, площею 7,4 кв. м, замість приміщення під номером IV, площею 16,0 кв. м, влаштовано приміщення під номером 1-17, площею 16,5 кв. м, а замість приміщення під номером V, площею 20,6 кв. м, влаштовано приміщення під номерами 1-10 та 1-11, площею 6,3 кв. м та 13,7 кв. м відповідно. У підвальних приміщеннях обладнано санвузол та кухню, частину перегородок демонтовано та встановлено нові перегородки із дверними прорізами. Також ОСОБА_5 здійснено прибудову до вказаного будинку тамбуру під літ. а1-1 та залито фундаменти під три спарених гаражі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2013 року

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_1 та

ОСОБА_2, обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про виділ в натурі частки житлового будинку, та позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_5 самочинно здійснено прибудову тамбуру під літ. а1-1 до зазначеного будинку та залито фундаменти під три спарених гаражі.

Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом та поверховими планами будинку складеними обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», розпорядженнями Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 березня 2011 року № 178, від 11 лютого 2013 року № 44, приписом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 17 серпня 2010 року № 1л/161-ф (а.с. 8-11, 13, 14, 117).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради

від 31 березня 2011 року № 178 «Про самочинно збудований фундамент і житлову прибудову на АДРЕСА_1 та переобладнання підвального поверху» визнано, що перепланування підвалу будинку АДРЕСА_1 під житло, прибудований до вказаного будинку тамбур та фундаменти під гаражі є самочинними та запропоновано ОСОБА_5 демонтувати самовільно збудований фундамент та привести підвальний поверх і будинок до попереднього стану.

На виконання вказаного розпорядження Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради 10 червня 2011 року подала позов до

ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, про демонтаж самочинного будівництва та приведення підвального поверху будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану, що передував самочинному переобладнанню.

03 жовтня 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 (з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України) подали позов до ОСОБА_5, треті особи:

ОСОБА_7, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, інспекція Державного архітектурно-будівельної контролю у Львівській області, управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні підвалом, знесення самочинно збудованих на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 трьох спарених гаражів та господарської будівлі (споруди) та тамбура, площею 4 кв. м (позначеного в технічному паспорті а1-1) на першому поверсі будинку.

У зв'язку з прийняттям наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09 червня 2012 року № 4 «Про внесення змін до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 лютого

2013 року № 44 «Про внесення змін до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 березня 2011 року за № 178» відмінено розпорядження від 31 березня 2011 року № 178 в частині демонтажу фундаментів та тамбура за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з відміною Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження від 31 березня 2011 року № 178 в частині демонтажу фундаментів та тамбура за адресою: АДРЕСА_1, головою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради 03 квітня 2013 року подано до суду заяву про залишення позову Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради без розгляду та ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2013 року справу за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5, третя особа -

ОСОБА_7, про демонтаж самочинного будівництва та приведення підвального поверху будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану, що передував самочинному переобладнанню, залишено без розгляду (справа Личаківського районного суду м. Львова № 2/463/82/13 та

№ 2/463/108/13).

За заявою ОСОБА_2 від 17 квітня 2013 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2013 року справу позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, інспекція Державного архітектурно-будівельної контролю у Львівській області, управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні підвалом, знесення самочинно збудованих на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 будівель залишено без розгляду (справа Личаківського районного суду м. Львова № 2/463/82/13 та № 2/463/108/13).

Згідно із статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права

(стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 роз'яснено, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано позов з підстав статті 376 ЦК України, тому позивачами обрано невірний спосіб захисту свого права.

При цьому суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались, як на статтю 376 ЦК України, так і на статтю 391 ЦК України.

Відмовляючи у позові з підстав неправильного обрання позивачами способу судового захисту по суті законність і обґрунтованість рішення районного суду не перевірив.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта