Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 280/489/15-ц

провадження № 61-8903св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року у складі суддів: Зарицької Г. В., Коломієць О. С., Якухно О. М.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно та визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивовано тим, що зкінця 1991 року він почав проживати з ОСОБА_2 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Вказував, що у 2001 році вони вирішили придбати будинок, на той час він офіційно працював, мав стабільний дохід, заощадив частину коштів для купівлі будинку та позичив ще 10 тис. грн у свого знайомого, частину коштів на придбання будинку дала і відповідач ОСОБА_2 19 лютого 2002 року за договором купівлі-продажу вони придбали будинок АДРЕСА_1, договір був оформлений на ОСОБА_2 28 серпня 2004 року вони зареєстрували шлюб, однак в подальшому сімейні стосунки не склались, внаслідок чого рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2015 року шлюб було розірвано. Враховуючи те, що на час придбання будинку вони вже тривалий час проживали як одна сім'я, мали спільні доходи, вважав, що спірне нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю. Однак 02 жовтня 2014 року ОСОБА_2 без його згоди подарувала належний їм житловий будинок своїй дочці ОСОБА_3

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 1992 року по 27 серпня 2004 року з ОСОБА_2, визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 28 серпня 2004 року уклала шлюб з ОСОБА_1 За час перебування в шлюбі вони придбали легковий автомобіль «Renault Kangoo 1.5», державний номер НОМЕР_1, який оформлений на відповідача згідно біржової угоди від 01 грудня 2007 року. Після розірвання шлюбу вказаний автомобіль залишився у володінні відповідача. Просила залишити у власності ОСОБА_1 автомобіль «Renault Kangoo 1.5», державний номер НОМЕР_1, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що дорівнює половині вартості вказаного автомобіля.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 1992 року по 27 серпня 2004 року.

Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано частково недійсним договір дарування в ? частині будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Самойленком А. Г. 02 жовтня 2014 року. У задоволенні решти вимог первісного позову та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 365 грн 40 коп. з кожної сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено належними доказами факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 1992 року до реєстрації шлюбу 27 серпня 2004 року. На час придбання спірного будинку сторони проживали як чоловік і жінка однією сім'єю, мали спільні доходи, ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований, ОСОБА_2 їздила на заробітки до Іспанії, тому спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Враховуючи те, що 02 жовтня 2014 року ОСОБА_2 за договором дарування подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 без участі ОСОБА_1, такий правочин підлягає визнанню недійсним в частині дарування ? частини спірного будинку, на яку має право ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності.

Додатковим рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Управління державної казначейської служби України в Коростишівському районі Житомирської області 1 203 грн 40 коп. несплаченого судового збору при поданні позовної заяви. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 203 грн 04 коп. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 25 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частину автомобіля марки «Renault Kangoo 1.5», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, за кожним. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували, що спірний будинок було придбано під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах внаслідок спільної праці чи спільних грошових затрат. Не доведено позивачем і факт ведення спільного господарства, побуту та бюджету з ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили лише факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надав належних доказів про те, що спірний автомобіль придбаний ним за кошти, які належали йому особисто, чи внаслідок обміну товару, який належав йому особисто, тому автомобіль «Renault Kangoo 1.5», державний номер НОМЕР_1, придбаний ОСОБА_1 у період шлюбу на підставі біржової угоди, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2 Оскільки сторони не внесли відповідну суму коштів на депозитний рахунок суду, а транспортний засіб не може бути реально поділений між ними, суд визнав ідеальні частки позивача та відповідача у цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні було встановлено спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1992 року, проти чого не заперечувала сторона відповідача. Надані позивачем докази та покази свідків свідчать про те, що сторони проживали однією сім'єю і мали спільний бюджет, спочатку позивач проживав у квартирі ОСОБА_2, опікувався її неповнолітньою донькою поки остання була на заробітках в Іспанії, сплачував комунальні послуги, доглядав за житлом. У подальшому вони разом придбали спірний будинок, у якому позивач зробив ремонт. Крім того, позивач був зареєстрований у спірному будинку за згодою ОСОБА_2 як власника за два роки до реєстрації їх шлюбу. Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 самостійно придбала будинок для своєї доньки, не підтверджений жодним доказом, судом не встановлено розмір коштів, які заробляла відповідач у Іспанії та чи було їх достатньо для купівлі будинку, а договір дарування було укладено через 14 років після придбання будинку і погіршення стосунків між сторонами. Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на правові підстави набуття спірного автомобіля та чи мала відповідач ОСОБА_2 відношення до його придбання. Кошти за автомобіль позивач не платив взагалі, його перереєстрація від попереднього власника відбулася через боргові відносини з останнім з приводу виконуваної позивачем роботи на користь попереднього власника. Відповідачем не було надано доказів, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що позивачем не було надано доказів, що вони до реєстрації шлюбу проживали однією сім'єю як чоловік і жінка. ОСОБА_1 не вів з нею спільного господарства та не мав спільного бюджету. Будинок було придбано за кошти зароблені ОСОБА_2 на заробітках в Іспанії і ОСОБА_1 не надавав кошти на його придбання. Договір купівлі-продажу будинку ним оспорений не був. ОСОБА_1 ніколи не був власником будинку, тому його права відчуженням цього будинку жодним чином не порушувались. Крім того, у 2010 році ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку розташовану біля будинку та отримала державний акт, про що позивачу було відомо, проте він не заявляв про порушення своїх прав. Спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю, хоча автомобіль купувався на зароблені відповідачем кошти.

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 вказує, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та справедливим. Судом вірно скасовано рішення суду першої інстанції та встановлено, що позивачем не надано достатніх доказів, що у сторін до моменту купівлі спірного будинку були фактичні шлюбні відносини, ознаками яких є ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили лише факт тимчасового, періодичного спільного проживання позивача в належній відповідачу квартирі. Позивачем не надано доказів про те, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці членів сім'ї. Задовольняючи вимоги зустрічного позову апеляційний суд, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів того, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 1992 року до червня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у квартирі АДРЕСА_2. Згідно відомостей у закордонному паспорті у червні 2000 року ОСОБА_2 виїхала на заробітки до Іспанії.

19 лютого 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

28 серпня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2015 року було розірвано.

02 жовтня 2014 року за договором дарування ОСОБА_2 подарувала вищевказаний житловий будинок своїй дочці ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

За вимогами статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України).

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, продаж вчинено за 31 800 грн, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору.

Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на ? частку вказаного будинку, позивач мав надати докази, із яких можливо встановити факт внесення ним 15 900 грн у рахунок оплати половини вартості будинку (передачі цієї суми продавцям; перерахунок або передача ОСОБА_2, яка підписувала договір як покупець).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 212 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог первісного позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок набутий ОСОБА_2 та ОСОБА_1 внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову. Сам факт отримання за вказаний період пенсії не може бути доказом участі у придбанні будинку, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні майна, та зокрема розмір цієї участі.

Також судом установлено, що ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_2 на підставі біржової угоди 06/249 від 01 грудня 2007 року придбав легковий автомобіль «Renault Kangoo 1.5», державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано за позивачем.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до статі 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Встановивши, що вищезазначений автомобіль був придбаний ОСОБА_1 за час зареєстрованого шлюбу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання його спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок придбано сторонами за спільні кошти висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю, придбаний за його особисті кошти.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик