Справа №345/4385/17
Провадження № 2/345/287/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.08.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі :

головуючої - судді Кардаш О.І.

за участю секретаря судового засідання Заткальницької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Калуша справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку та за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме просить постановити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у жилому будинку АДРЕСА_1, а також виселити їх з даного будинку.

Позов ОСОБА_1 мотивує тим, що він проживає у будинку АДРЕСА_1. В даний час у цьому будинку також проживають відповідачі. Відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а ОСОБА_4 - їхнім сином. Вказує, що шлюб із ОСОБА_2 було розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду від 11.04.2012 року. Ще до розірвання шлюбу ОСОБА_1 вже не жив з нею однією сім'єю. Також його син ОСОБА_3 зараз з ним однією сім'єю не проживає. Тобто відповідачі перестали бути членами його сім'ї.

ОСОБА_1 зазначає, що будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належав його батькові ОСОБА_5, який подарував йому даний будинок 28.07.2016 року. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують проживати у будинку позивача по даний час, хоча житлова площа складає тільки 16,1 кв.м. Через це ОСОБА_1 не може користуватися будинком, як його новий власник, приводити гостей, проживати у ньому. На даний час позивач змушений проживати у нежитлових приміщеннях будинку. Вказує, що відповідачі втратили право проживати у будинку, оскільки не є членами його сім'ї.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 подала до суду відзив (а.с.27), згідно якого просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до неї та до відповідача ОСОБА_3 про визнання їх такими,що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення. Вказує, що позивач безпідставно зазначає, що вони після розірвання шлюбу не проживали однією сім'єю. Так, незважаючи на розірвання шлюбу, вони разом із сином продовжувати проживати однією сім'єю та вести спільне господарство практично до кінця грудня 2017 року, тобто до часу, коли позивач звернувся до суду із позовом. Відповідач-позивач вказує, що вона з позивачем займали кімнату в будинку, яка називалася спальнею, а син мав свою окрему кімнату - дитячу. Зазначає, що в них з позивачем спільні речі домашнього вжитку та побуту, також разом проводили дозвілля, їздили на відпочинок, разом ходили в гості. Крім того, ОСОБА_2, проживаючи в будинку по АДРЕСА_1, сплачувала і сплачує за комунальні послуги, а раніше оформляла субсидію на оплату комунальних послуг.

ОСОБА_2 наголошує, що вони проживали з ОСОБА_1 однією сім'єю у фактичних шлюбних стосунках. Також вказує, що ні вона, ні їхній син ОСОБА_3 не чинять позивачу перешкод в користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1. Позивач вільно користується всім будинком, як і домоволодінням в цілому. Додатково зазначає, що протягом 2016-2017 років нею спільно із позивачем та сином ОСОБА_3 було здійснено добудову складського приміщення до існуючого гаражу, застелено бруківку на присадибній земельній ділянці, добудовано огорожу біля житлового будинку та здійснювалися інші поточні роботи по благоустрою домоволодіння по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 зазначає, що вказане підтверджує, що ні нею, ні її сином не чиняться позивачу перешкоди у користуванні домоволодінням.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 подав заперечення (а.с.56), згідно якого зазначає, що на даний момент відповідач ОСОБА_2 з ним не проживає, спільного побуту не веде. Відповідач ОСОБА_3 у житлове приміщення позивача не допускає. Поки було тепло, він проживав у побутових приміщеннях домоволодіння. А зараз проживає у батьків, бо в морози у побутових приміщеннях жити не можливо. ОСОБА_1 вказує, що відповідач ОСОБА_3 кидається на нього з кулаками, погрожує розправою, ображає нецензурною лайкою. При цьому позивач визнав, що справді ОСОБА_3 допомагав його батькові добудовувати підсобне приміщення, але то ще було до того, як його батько подарував йому будинок.

Позивач-відповідач вказує, що те, що він з відповідачами спільно літали в Іспанію, не означає, що в них тоді була сім'я з відповідачами. Відповідач ОСОБА_2 тоді летіла до свого брата. Вважає не доведеним факт його проживання з відповідачами однією сім'єю після розлучення з ОСОБА_2, а тому просить позов задоволити.

Відповідачі-позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із позовом до позивача-відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом. Позов мотивують тим, що ОСОБА_1 до грудня 2017 року проживав у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_2 22.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду і саме з цього часу почали виникати конфлікти щодо користування домоволодінням по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зазначає, що 17.04.2018 року відповідач ОСОБА_1 без будь-якого на те рішення суду вигнав її із сином з будинку, в якому вони постійно проживали. ОСОБА_1 поміняв замок і, погрожуючи фізичною розправою, не впускає їх до їхнього постійного місця проживання та реєстрації. Також ОСОБА_1 не дає змоги забрати особисті речі з будинку. За фактом чинення перешкод в користуванні будинком відповідачі-позивачі звернулися в поліцію, але станом на сьогоднішній день, це не дало жодного результату. А тому відповідачі-позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять суд зобов'язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їм перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом вселення в дане домоволодіння та шляхом зобов'язання ОСОБА_1 забезпечити їм вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на даний позов, згідно якого позов про усунення перешкод у користуванні житлом не визнає. Вказує, що позивачі самостійно виїхали з домоволодіння, що в АДРЕСА_1, забравши необхідні речі та документи ще до того, як він змінив замок. Тобто відповідачі-позивачі самостійно відмовились від проживання у будинку. Вказує, що він боїться ОСОБА_2 та ОСОБА_3, котрі можуть пошкодити його речі, сам будинок, а також завдати шкоди його здоров'ю. Якщо вони бажають забрати ще якісь свої речі з будинку, то він не заперечує. ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право на проживання у будинку по АДРЕСА_1, так як не є членами його сім'ї. А тому просить в задоволення позову відмовити за безпідставністю вимог.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представники в судовому засіданні пред'явлений позов підтримали з наведених у ньому підстав, в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Відповідачі-позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_7 в судовому засіданні поданий ними позов про усунення перешкод у користування житлом підтримали в повному обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення просять відмовити з підстав, наведених у відзиві

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказав, що він є другом позивача-відповідача ОСОБА_1, а тому часто з ним спілкується. Ствердив, що йому відомо про те, що ОСОБА_1 розлучився з дружиною десь в 2012-2013 році і відтоді вони не живуть разом. До розлучення в них теж були напружені стосунки. Також свідок вказав, що на даний час ОСОБА_1 живе у батьків. При цьому ОСОБА_8 зазначив, що ніколи не був вдома у сторін, в будинковолодінні по АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він є другом позивача-відповідача ОСОБА_1 Вказав, що ОСОБА_1 розповідав йому про те, що розлучився з дружиною і що останні 5-6 років не живуть разом. Свідок зазначив, що протягом останніх трьох років часто спілкувався з позивачем-відповідачем. При цьому жодного разу в житлові кімнати будинку по АДРЕСА_1 не заходив, оскільки між сторонами були неприязні стосунки. Спілкувався з ОСОБА_1 надворі, бачив, як здійснювалася добудова. Свідок вказав, що у 2017 році його в м.Калуші не було, оскільки жив у м.Львові, а тому в даний період не бував у гостях у ОСОБА_1

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 вказав, що протягом останніх 5-6 років, коли заходив до ОСОБА_1 в гості, то рідко заставав його вдома по АДРЕСА_1. Протягом цього часу ОСОБА_1 був на заробітках. Зазначив, що коли бував у ОСОБА_1 вдома, то заходив у літню кухню, гараж.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є матір'ю позивача-відповідача ОСОБА_1 Зазначила, що після розлучення її син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного господарства не ведуть, не підтримують ніяких стосунків. Після повернення із заробітків ОСОБА_1 жив з батьками, в будинку по АДРЕСА_1 не міг жити, бо там опалювалася лише одна кімната. Поїздку в Іспанію ОСОБА_1 організував лише заради сина. Свідок вказує, що невістка ОСОБА_2 вивезла з будинку меблі, золото. Протягом 2 років через кредити, які брала ОСОБА_2, банк їх шантажував. Будівництво прибудови та прокладання бруківки здійснював син ОСОБА_1 разом із батьком, а також допомагав сусід. А тому свідок вказує, що ОСОБА_2 із сином не мають права проживати у будинку по АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначила, що вона є матір'ю відповідачки-позивачки ОСОБА_2 Пояснила, що дочка розлучилася з ОСОБА_1 лише формально, щоб він змінив своє ставлення до неї. Фактично вони продовжували проживати однією сімєю, вели спільно господарство, обробляли город. ОСОБА_2 їздила до ОСОБА_1 в Чехію, коли він був на заробітках. Стосунки між ними погіршилися ще влітку, а взимку ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення. На даний час дочка ОСОБА_2 із внуком ОСОБА_3 проживають у неї. Перед Великоднем ОСОБА_1 змінив замки в будинку і не впускає їх до хати.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є сестрою відповідачки-позивачки ОСОБА_2 Свідок ствердила, що їй відомо, що після розлучення ОСОБА_2 із чоловіком ОСОБА_1 відновили стосунки і разом жили в будинку по АДРЕСА_1. У квітні 2018 року ОСОБА_1 змінив замки і не впускає ОСОБА_2 із сином до будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що її чоловік є братом відповідачки-позивачки ОСОБА_2 Вказала, що часто бувала в гостях у ОСОБА_2, а тому їй відомо, що після розірвання шлюбу сторони продовжували жити разом, як сім'я, в будинку по АДРЕСА_1. Спільно вели господарство. Будинок доглянутий, на подвір'ї прокладена бруківка. Про те, чи за спільні кошти встановлена бруківка - свідку не відомо. Зазначила, що ОСОБА_1 бував на заробітках за кордоном. Востаннє свідок була у будинку по АДРЕСА_1 на початку осені 2017 року, при цьому того разу ОСОБА_1 там не було. Свідок вказала, що їй не відомо, що син ОСОБА_3 побив батька ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він є другом відповідача-позивача ОСОБА_3, дружать вже більше 10 років. ОСОБА_15 часто бував в гостях у ОСОБА_3 Свідок зазначив, що йому відомо, що декілька років тому батьки ОСОБА_3 розлучилися. Проте після розлучення вони жили, як раніше. В побуті нічого не змінилося: ОСОБА_3 мав свою кімнату, його батьки мали свою спальню. Мати ОСОБА_3 готувала їжу, прибирала в будинку. ОСОБА_15 вказав, що йому також відомо, що після розлучення сторони придбали в будинок нові меблі. Зазначив, що не пригадує, коли останній раз бачив батька ОСОБА_3. При цьому ОСОБА_15 вказав, що йому відомо, що нещодавно відносини ОСОБА_3 з батьком погіршилися. ОСОБА_3 розповідав йому, що батько ОСОБА_1 бігав за ним із ножем, а ОСОБА_3 змушений був захищатися.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку слід відмовити, а позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04.06.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2012 року шлюб між ними було розірвано (а.с.10).

З матеріалів справи вбачається, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 належало на праві власності батьку позивача-відповідача ОСОБА_5. Відповідно до договору дарування від 28.07.2016 року (а.с.6) позивач-відповідач ОСОБА_1 набув право власності на вказане домоволодіння, що підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.7-9).

Тобто з 28.07.2016 року будинковолодіння по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу-відповідачу ОСОБА_1

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення.

Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16).

Відповідно до ст.ст. 64,156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року за №46/2222/15-ц.

Судом встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_3 є сином позивача-відповідача та онуком ОСОБА_5 (попереднього власника жилого приміщення). Відповідач-позивач ОСОБА_2 була невісткою попереднього власника житла ОСОБА_5 та являється колишньою дружиною позивача-відповідача ОСОБА_1.

Згідно з частиною другою статті 156 ЖК УРСР за згодою власника жилого будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у домоволодінні по АДРЕСА_1 на той час, коли воно належало на праві власності ОСОБА_5, тобто їх вселення, як членів сім'ї, відбулося за згодою власника.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 став власником домоволодіння 28.07.2016 року, проте з позовом про виселення звернувся лише 26.12.2017 року. Вказане свідчить, що ОСОБА_1 фактично дав згоду на проживання у належному йому на праві власності будинку своєму сину ОСОБА_3 та колишній дружині ОСОБА_2

Покликання позивача-відповідача, що він не проживав із ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 та не вів з нею спільне господарство спростовуються долученими до матеріалів справи фотознімками (а.с.30-34), з яких видно, що сторони спільно проживають у будинку. Крім того, субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року в будинку по АДРЕСА_1 було призначено саме на ім'я відповідачки-позивачки ОСОБА_2 (а.с.35). Тобто сторони спільно здійснювали утримання будинку по АДРЕСА_1.

Суд не бере до уваги покази свідка ОСОБА_11 (зі сторони позивача-відповідача) та свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (зі сторони відповідачів-позивачів), оскільки вони є близькими родичами сторін і, відповідно, зацікавлені в результатах розгляду даної справи.

Крім того, покази свідка ОСОБА_11, що ОСОБА_1, коли перебував у м.Калуші, весь час проживав у неї різняться із показами самого ОСОБА_1, який у запереченні (а.с.56) вказав, що переїхав до батьків лише взимку 2018 року, а до того нібито проживав у побутових приміщенням довомолодіння по АДРЕСА_1.

Щодо показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, то вони не можуть вважатися належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки про обставини проживання сторін їм відомо лише зі слів позивача-відповідача ОСОБА_1 Крім того, жоден із даних свідків ніколи не заходив в житлові кімнати будинку по АДРЕСА_1. А тому суд не бере до уваги дані покази.

Отже, оскільки вселення відповідачів-позивачів відбулося за згодою попереднього власника, позивач ОСОБА_1 при набутті права власності на дане домоволодіння не заперечував щодо їх проживання, спільно проживав із ними, вів спільне господарство, при вселенні відповідачів-позивачів не було окремої угоди, то відповідачі-позивачі, з урахуванням положень ст.64 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, набули право на користування будинком по АДРЕСА_1 нарівні з позивачем-відповідачем.

Суд звертає увагу, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що відповідачі-позивачі мають інше місце постійного проживання.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Щодо посилання позивача-відповідача на порушення його конституційного права власності щодо володіння нерухомим майном, то обраний ним спосіб захисту шляхом позбавлення відповідачів-позивачів права на користування будинком жодним чином не може сприяти відновленню його прав, а лише направлений на обмеження прав відповідачів щодо користування майном.

Крім того, згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000401 вбачається, що 06.04.2018 року о 13.30 год. поступила заява ОСОБА_1 про те, щоб притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_3, який 03.04.2018 року, близько 20.30 год. по місцю проживання наніс заявнику тілесні ушкодження у вигляді забою лівої вилиці та верхньої губи, подряпини шиї. Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Матеріали справи не містять обвинувального вироку по вказаному факту, а тому суд не бере до уваги наявний витяг з ЄРДР на підтвердження обставин порушення відповідачем-позивачем ОСОБА_3 правил співжиття.

Крім того, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Відповідно до довідки Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.03.2018 року ОСОБА_1 22.02.2018р. звертався в Калуський ВП ГУНП з приводу конфлікту із сином, в ході даного звернення ОСОБА_3 винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів, чи стосуються допущені відповідачем-позивачем ОСОБА_3 порушення саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням.

До того ж позов з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, не заявлявся.

Отже, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку слід відмовити.

Щодо позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом.

В силу ст.64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно із ч.ч.1 та 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як вказувалося вище, відповідачі-позивачі мають право на користування будинком по АДРЕСА_1 нарівні з позивачем-відповідачем.

Позивач-відповідач визнав, що він дійсно замінив замок в будинковолодінні по АДРЕСА_1. Відповідно до ч. 2ст.81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд приходить до висновку, що такі дії позивача-відповідача суперечать нормам ст.ст. 64 та 156 ЖК УРСР, за якими правом використання житла наділений не лише власник, а й інші особи, які на час заміни замків його не позбавлені. А тому такі дії позивача-відповідача без погодження з іншими користувачами є неправомірними.

За таких обставин слід зобов'язати відповідача ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом вселення в дане домоволодіння та шляхом зобов'язання ОСОБА_1 забезпечити їм вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку.

На підставі викладеного, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64,150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 77, 81, 82, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку - відмовити.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, шляхом вселення в домоволодіння по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області та шляхом зобов'язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

СУДДЯ:

Повний текст рішення виготовлено 13.08.2018 року