Справа № 333/1683/18
Провадження № 2/333/1362/18
08 серпня 2018 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Кулик В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради Запорізької області про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, -
Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 22.09.2017 року ОСОБА_1 за договором позики, передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 832 281 грн. 44 коп., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно сумі 31 800 доларів США. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується складеною ним власноруч та підписаною останнім розпискою, згідно з договором позики та розписки ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у строк до 31.12.2017 року.
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 22.09.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1159, за яким іпотекодавець передав позивачу в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки було оцінено в сумі 832 281 грн. 44 коп. Під час оформлення договорів, нотаріусом було отримано письмову згоду на підписання договорів з боку чоловіка ОСОБА_1 та дружини ОСОБА_2
У передбачений строк, ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, кошти у встановлений договором строку не повернув, таким чином умови договору позики не виконав.
17.01.2018 року відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» відповідачу було направлено вимогу про усунення порушень договору позики іпотечного договору, однак вказані вимоги відповідач не отримував. Аналогічні вимоги, з метою передання відповідачу було направлено на адресу реєстрації дружини відповідача та за місцем знаходження предмету іпотеки - АДРЕСА_1. Однак, вказані вимоги повернулися позивачу з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином, відповідач ухилявся від отримання вимог, визначених Законом України «Про іпотеку».
21.01.2018 року позивачем відповідачу під особистий підпис було вручено вимогу щодо порядку повернення грошей. 07.03.2018 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг ЗМР з заявою та документами щодо оформлення та реєстрації права власності на предмет іпотеки - АДРЕСА_2.
Рішенням від 15.03.2018 року «Про відмову у державній реєстрації права та їх обтяжень» державним реєстратором прав на нерухоме майно Рябошапко І.П., Департаменту реєстраційних послуг ЗМР відмовлено в реєстрації з причин відмови відповідачем в отриманні поштових листів, тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідач в квартирі, що є предметом іпотеки не мешкає, має інше місце реєстрації та фактичного проживання, а тому він не буде позбавлений житлових прав.

З наведених підстав позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3. А також, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 528 грн. 38 коп.

Ухвалою суду від 09 квітня 2018 року відкрито провадження в справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строк для подачі до суду відзиву за позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Ухвалою суду 14 травня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірила представляти адвокату ОСОБА_5, який надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Представник позивача згідно з наданою заявою не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами статті 82 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено наступне.

22.09.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1157, відповідно до якого позивач надала відповідачу позику у розмірі 832 281 грн. 44 коп., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно сумі 31 800 доларів США, зі строком повернення до 31.12.2017 року (а.с. 31-33).

Факт отримання відповідачем коштів підтверджується складеною ним власноруч та підписаною останнім розпискою, в якій також зазначено, що ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 832 281 грн. 44 коп. у строк до 31.12.2017 року (а.с. 7).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 22.09.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1159, за яким іпотекодавець передав позивачу в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-29).

Відповідно до п. 3 договору іпотеки від 22.09.2017 року, сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 832 281 грн. 44 коп. (а.с. 26).

Під час оформлення договорів, нотаріусом було отримано письмову згоду на підписання договорів з боку чоловіка ОСОБА_1 та дружини ОСОБА_2

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, кошти у встановлений договором строку не повернув, таким чином умови договору позики не виконав.

17.01.2018 року відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» відповідачу було направлено вимогу про усунення порушень договору позики іпотечного договору від 15.01.2018 року, однак вказані вимоги відповідач не отримував. Аналогічні вимоги, з метою передання відповідачу було направлено на адресу реєстрації дружини відповідача та за місцем знаходження предмету іпотеки - АДРЕСА_1. Однак, вказані вимоги повернулися позивачу з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 15-19, 21-23).

21.01.2018 року позивачем відповідачу під особистий підпис було вручено вимогу щодо порядку повернення грошей від 15.01.2018 року. У зазначений у вимозі 30 денний термін ОСОБА_2 кредитні кошти не повернув, предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, разом з іншими співмешканцями не звільнив (а.с. 20).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району ЗМР за вих. № 04-42/3-3/1026 від 27.03.2018 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 30).

07.03.2018 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг Запорізької міської ради з заявою та документами щодо оформлення та реєстрації права власності на предмет іпотеки - АДРЕСА_2.

Рішенням від 15.03.2018 року «Про відмову у державній реєстрації права та їх обтяжень» державним реєстратором прав на нерухоме майно Рябошапко І.П., Департаменту реєстраційних послуг ЗМР відмовлено в реєстрації з причин відмови відповідачем в отриманні поштових листів (а.с. 34).

ОСОБА_6 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за № 2144 від 20.09.2006 року (а.с. 12-14), про що зазначено у технічному паспорті на квартиру, виданого ОП ЗМБТІ 28.11.2006 року (а.с. 8-11).

16.01.2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 вищевказану квартиру, про що укладено договір дарування квартири (а.с. 12-14).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За положенням ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 10 іпотечного договору, укладеного 22.09.2017 року між сторонами договору позики іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент кінцевого терміну виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, воно не буде виконано, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством та цим договором.

Відповідно до п. 13.1 іпотечного договору, укладеного 22.09.2017 року між сторонами договору позики, звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання за основним договором та/або цим договором, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку, без укладення окремого договору, на підставі цього договору, який одночасно є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 13.2 іпотечного договору, укладеного 22.09.2017 року між сторонами договору позики, за домовленістю сторін, у разі порушення умов основного договору та/або цього договору іпотеко держатель надсилає боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк з дня одержання письмової вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Факт одержання боржником вищезазначеної письмової вимоги іпотекодержателя підтверджується повідомленням, що надсилається поштовим відділенням іпотеко держателю з відповідними відмітками поштового відділення на цьому повідомлені про вручення рекомендованого листа одержувачу.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцю.

Як вбачається з позовної заяви, відповідач отримані кошти в сумі 832 281 грн. 44 коп. на теперішній час не повернув.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 4 ЦПК України)

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором.

До позовної заяви позивачем додано копію вимоги про добровільне виселення від 15.01.2018 року, в якій ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_2 про те, що станом на 15.01.2018 року у нього виникла заборгованість розмірі 998 737 грн. 73 коп., а саме: сума позики - 832 281 грн. 44 коп.; сума штрафних санкцій - 166 456 грн. 29 коп., та вимагає погасити вказану заборгованість протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги (а.с. 20. 21, 22), однак вказані вимоги відповідачем не отримано, у зв'язку з чим, заборгованість не погашена. У разі невиконання даних вимог банк розпочне процедуру звернення стягнення на заставлене майно. (а.с. 19, 35).

Дані вимоги відповідачем не отримано, про що свідчать повідомлення з поштовою відміткою про неможливість вручення з причин «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 19, 35).

Оскільки обов'язок іпотекодержателя направити іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення прямо передбачено ст. 35 Закону України «Про іпотеку», суд вважає, що невиконання цієї умови суттєво порушує законні інтереси іпотекодавця, хоча згідно ч. 2 тієї ж статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 39 того ж Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на

предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В порушення вказаних вимог законодавства позивач ані на момент подачі позовної заяви 04 квітня 2018 року, ані на цей час вартість квартири, що є предметом іпотеки, не визначив, що позбавляє суд можливості постановити законне і справедливе рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Крім того, виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а тому вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотеко держателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотеко держателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотеко держателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.04.2012 року, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц.

Враховуючи вищенаведені норми закону, суд дійшов висновку, про те, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

В судовому засіданні встановлено, що предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та придбано не за рахунок кредиту, що виключає можливість виселення відповідача, який зареєстрований за вказаною адресою разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 із вказаної квартири без надання іншого житла.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають як такі, що суперечать діючому законодавству.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради Запорізької області про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 серпня 2018 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик