Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 243/9461/16-ц

провадження № 61-11102 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження -заступник начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Терехова Людмила Володимирівна,

боржник - державне підприємство «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, відособлений структурний підрозділ «Горлівська дирекція з виконання проектів з ліквідації шахт»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на ухвалу Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2017 року у складі судді Ільяшевич О. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

Мальованого Ю. М.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії та бездіяльність заступника начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Терехової Л. В.(далі - державний виконавець

Терехова Л. В.).

На обгрунтування скарги зазначала, що на виконанні у Лиманському міському відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з березня 2016 року перебуває виконавчий лист № 243/10090/15-ц про стягнення з державного підприємства «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, відособлений структурний підрозділ «Горлівська дирекція з виконання проектів з ліквідації шахт» (далі - ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств»)компенсаційних виплат по трудовому спору на загальну суму 49 799,92 грн.

29 вересня 2016 року державним виконавцем Тереховою Л. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Вважає, що указана постанова винесена державним виконавцем з порушенням вимог закону, оскільки боржником є ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств», а тому зазначене судове рішення підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якого державний виконавець зобов'язаний був після спливу шести місяців з дати винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, або у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, подати органу Державного казначейства України протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта, оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Державним виконавцем такі дії не були здійснені, чим порушено вимоги частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пункту 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Крім того, на її звернення № КА-5882077 від 10 жовтня 2016 року, державний виконавець у відповіді від 20 жовтня 2016 року не повідомив їй номер виконавчого провадження та ідентифікатор доступу з виконання рішення суду у її справі.

Посилаючись на наведене, просила суд ухвалити рішення яким:

- визнати незаконною постанову державного виконавця Державної виконавчої служби м. Лиман Донецької області від 29 вересня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу при виконанні рішення суду у справі № 243/10090/15-ц про стягнення на її користь компенсаційних виплат по трудовому спору на загальну суму 49 799,92 грн;

- визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Державної виконавчої служби м. Лиман Донецької області щодо невиконання рішення суду у справі № 243/10090/15-ц відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», пункту 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 30 січня 2013 року);

- зобов'язати керівника Державної виконавчої служби м. Лиман Донецької області подати відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» казначейству протягом 10 днів з дня складання державним виконавцем відповідного акта: оригінал виконавчого документа № 243/10090/15-ц разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження;

- визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Державної виконавчої служби м. Лиман Донецької області щодо не повідомлення на звернення стягувача номера виконавчого провадження та ідентифікатора доступу, зобов'язати державного виконавця повідомити стягувачу номер виконавчого провадження та ідентифікатор доступу з виконання рішення суду у справі № 243/10090/15-ц на її електронну адресу.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 17 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 29 вересня 2016 року про повернення виконавчого документа

№ 2/243/5278/2015, 243/10090/15-ц стягувачу при виконанні рішення Слов'янського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Зобов'язано заступника начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Терехову Л. В. та керівника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вчинити дії, передбачені частиною другою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня

2012 року та пунктом 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року.

Визнано неправомірною бездіяльність заступника начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Терехової Л. В. щодо не повідомлення ОСОБА_1 номера виконавчого провадження та ідентифікатора доступу з виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду від

05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до

ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Зобов'язано начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

Терехову Л. В. повідомити ОСОБА_1 номер виконавчого провадження та ідентифікатор доступу з виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем при постановлені оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не ураховано, що боржником у виконавчому провадженні є державне підприємство, а тому ураховуючи невиконання судового рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний був передати таке рішення на виконання до Державної казначейської служби України, відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Крім того, суд вважав доведеними посилання заявниці на бездіяльність державного виконавця щодо ненадання їй інформації про номер виконавчого провадження та ідентифікатор доступу з виконання рішення суду в її справі.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відхилено, ухвалу Слов'янського міськрайонного суду від 17 березня

2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення Слов'янського міськрайонного суду від 05 листопада

2015 року повинно виконуватись, як з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження», так і вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», є законним та обгрунтованим. Правильним апеляційний суд вважав і висновок суду першої інстанції в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо неповідомлення заявнику номера виконавчого провадження та ідентифікатора доступу з виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року.

У грудні 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у якій заявник просив скасувати ухвалу Слов'янського міськрайонного суду від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня

2017 року, постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували, що виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник з 29 травня 2014 року перебуває в стані припинення та знаходиться на тимчасово непідконтрольній території. За боржником зареєстроване майно, на яке накладено арешт та оголошено відповідний розшук, а тому повернути виконавчий документ за частиною другою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», яка є підставою для передачі виконавчого провадження органам Державної казначейської служби України, державний виконавець не мав можливості. Крім того, указував, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на строк звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року з ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію за невикористану відпустку в сумі 865,22 грн, вихідну допомогу 3 242,07 грн, середній заробіток у розмірі 38 142,00 грн, та компенсацію заробітної плати у розмірі 6 920,63 грн, судові витрати в сумі 630,00 грн.

Виконавче провадження на виконання зазначеного судового відкрито

17 березня 2016 року.

Постановою заступника начальника Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 29 вересня 2016 року виконавчий лист Слов'янського міськрайонного суду № 243/10090/15-ц від 14 грудня 2015 року на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Судами установлено, що ДП «Донецька обласна дирекція збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств» перебуває у стані припинення за рішенням засновників, майно підприємства знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Так, у справі «Юрій МиколайовичІванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року) (далі - справа Іванов), Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов'язково покладатиметься на національні органи влади.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частинами першою-третьою статті 4 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Судами попередніх інстанцій установлено, що виконавче провадження було відкрито державним виконавцем 17 березня 2016 року та станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу

(29 вересня 2016 року) судове рішення не було виконане.

Ураховуючи, що боржником у спірному виконавчому провадженні є державне підприємство та, що рішення суду не було виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» для його виконання за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Державний виконавець на зазначені вимоги Закону уваги не звернув, не урахував того, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних підприємств, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним, норми якого мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону).

Доводи касаційної скарги про те, що виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для передачі виконавчого провадження на виконання до органів Державної казначейської служби України, є безпідставними, оскільки підставою для виконання судового рішення у справі № 243/10090/15-ц за процедурою, встановленою частиною другою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», є відкрите виконавче провадження щодо боржника, яким є державне підприємство, та невиконання такого судового рішення протягом шести місяців.

Не заслуговують на увагу також і доводи касаційної скарги щодо не урахування судами попередніх інстанцій строків звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з статтею 385 ЦПК України 2004 року скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

ОСОБА_1 зазначала, що про винесення оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу вона дізналась лише з листа Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20 жовтня 2016 року, а тому просила поновити процесуальний строк для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

З листа Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20 жовтня 2016 року вбачається, що виконавчий документ та постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 вересня 2016 року у спірному виконавчому провадженні знаходяться в канцелярії Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби та не були направлені ОСОБА_1, оскільки в зоні проведення антитерористичної операції з 27 липня 2014 року тимчасово призупинено прийом та доставку поштових відправлень.

Ураховуючи зазначене, ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуальних строків, у зв'язку із тим, що заявниця постанову про повернення виконавчого документа стягувачу не отримувала, а тому встановлений статтею 385 ЦПК України 2004 року процесуальний строк нею не пропущений.

Не спростовують доводи касаційної скарги також і правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо бездіяльності державного виконавця, що стосується не надання стягувачу відомостей про номер виконавчого провадження та ідентифікатора доступу з виконання рішення суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області залишити без задоволення.

Ухвалу Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик