ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 644/3617/15-ц

провадження № 61-3778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», подану його представником Шумейком Павлом Миколайовичем, на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Яцини В. Б., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне піонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 26 вересня 2008 року між ним і відповідачем укладено кредитний договір № BL9597, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 72 000,00 гривень з кінцевим строком повернення до 1 вересня 2010 року і процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 31,95% річних. Позивач вказує, що позичальник ОСОБА_4 взяті на себе за договором зобов'язання не виконує, платежів в рахунок погашення кредиту не здійснює, у зв'язку з чим станом на 8 вересня 2014 року має заборгованість у розмірі 194 924.24 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 63 706,85 гривень; заборгованості за процентами у сумі 18 870,86 гривень; заборгованості за підвищеними процентами у сумі 112 346,53 гривень. Оскільки відповідач добровільно борг не погашає, ПАТ «Універсал Банк» просить стягнути заборгованість у розмірі 194 924,24 гривень в судовому порядку.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 194 924,24 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 63 706,85 гривень; заборгованості за процентами у сумі 18 870,86 гривень; заборгованості за підвищеними процентами у сумі 112 346,53 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором № BL9597 від 26 вересня 2008 року і наявності у неї заборгованості у розмірі 194 924,24 гривень, яку вона добровільно не погашає, тому борг підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач пропустив установлений законом трирічний строк звернення до суду. Відповідач заявила про застосування позовної давності, подаючи заяву про перегляд заочного рішення, яку судом першої інстанції залишено без задоволення незважаючи на наявність правових підстав для скасування судового рішення і розгляду справи у загальному порядку. За таких обставини апеляційний суд вважав за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 2 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15 щодо неможливості вирішення заяви про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду, розглянув і задовольнив подану ОСОБА_4 до апеляційного суду заяву по застосування позовної давності.

У грудні 2016 року ПАТ «Універсал Банк», через свого представника Шумейка П. М., звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 червня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням вимог процесуального права.

Заявник вважає, що апеляційний суд не навів достатніх підстав для відступлення від правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15 щодо застосування положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України, відповідно до яких апеляційний суд не може вирішувати заяву про застосування позовної давності якщо ця заява не подавалася і не розглядалася під час судового розгляду у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_4 не подала заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції, апеляційний суд не мав правових підстав вирішувати цю заяву під час апеляційного перегляду судового рішення, тому висновок суду про відмову у позові у зв'язку зі спливом позовної давності є помилковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційний судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № BL9597, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 72 000,00 гривень, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит в повному обсязі у строк до 1 вересня 2010 року.

Пунктами 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору передбачалося, що за користування кредитними коштами у межах строку кредитування сплачуються проценти за ставкою 31,95 % річних. За користування кредитними коштами понад строк кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 63,9 % річних (підвищена процентна ставка).

З поданого позивачем розрахунку заборгованості апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином і регулярних платежів в рахунок погашення боргу не здійснювала, у зв'язку з чим станом на 8 вересня 2014 року має заборгованість у розмірі 194 924,24 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 63 706,85 гривень; заборгованості за процентами у сумі 18 870,86 гривень; заборгованості за підвищеними процентами у сумі 112 346,53 гривень.

Також судом встановлено, що останній платіж в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 здійснила у січні 2009 року; кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитним договором встановлений до 1 вересня 2010 року.

Позов про стягнення з відповідача кредитної заборгованості ПАТ «Універсал Банк» пред'явило у квітні 2015 року.

У заяві про перегляд ухваленого у справі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 червня 2015 року відповідач заявила про застосування позовної давності, посилаюсь на пропуск банком трирічного строку звернення до суду з вимогами про стягнення з неї заборгованості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. (стаття 267 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором № BL9597 щодо повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитом підлягали виконанню у повному обсязі у строк до 1 вересня 2010 року, а позов до боржника ОСОБА_4 про стягнення заборгованості банк пред'явив у квітні 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку звернення до суду, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є передчасним.

У статті 267 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін.

Відповідач, який не був у відповідності до вимог процесуального законодавства належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Та обставина, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року № 14-59цс18, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків щодо неможливості вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, яка подана особою, що не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.

Стаття 360-7 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, встановлювала, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Апеляційний суд Харківської області, розглядаючи подану ОСОБА_4 заяву про застосування позовної давності і відступаючи від правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 2 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15, виходив із необхідності забезпечення відповідачу реалізації права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, і навів відповідні мотиви прийнятого рішення.

Касаційний суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що подана ОСОБА_4 заява про застосування позовної давності може бути вирішена під час апеляційного перегляду справи, оскільки відповідач не брав участі у судовому розгляді справи у суді першої інстанції.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, апеляційний суд не звернув увагу, що згідно з пунктом 1.3.2 кредитного договору № BL9597 сторони погодили сплату процентів за користування кредитними коштами понад строк кредитування (або терміни погашення за графіком погашення кредиту) у розмірі 63,9 % річних (підвищена процентна ставка).

Встановивши, що, звертаючись до суду, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 також заборгованість за підвищеними процентами, суд апеляційної інстанції не врахував, що ці проценти відповідно до умов договору підлягають нарахуванню понад строк кредитування у разі несвоєчасного повернення кредитних коштів.

Оскільки кредитним договором передбачається нарахування підвищених процентів понад строк кредитування, тобто після спливу кінцевого строку повернення кредиту - 1 вересня 2010 року, передчасним є висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення підвищених процентів не розпочинається від дня настання кінцевого строку кредитування.

Згідно з підпунктом 1 частини третьої статті411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У порушення вимог статей 212, 213, 214 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи апеляційним судом, суд належним чином не дослідив умови кредитного договору № BL9597 від 26 вересня 2008 року і наданий банком розрахунок заборгованості, не звернув уваги на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами нараховуються понад строк кредитування і не перевірив дотримання позивачем трирічного строку звернення до суду з вимогами про їх стягнення.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене апеляційним судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», подану його представником ШумейкомПавлом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик