Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/9538/15-ц

провадження № 61-24893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Національна академія внутрішніх справ,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національної академії внутрішніх справ на рішення Шевченківького районного суду м. Києва у складі судді Гуменюк А. І.від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 20 вересня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання.

Позовна заява мотивована тим, що 09 вересня 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та ОСОБА_2 укладено договір про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ (далі - договір), за умовами якого ОСОБА_2 навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен був відпрацювати за місцем розподілу не менше, як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати понесені фактичні витрати за період його навчання.

З 01 вересня 2008 року до 28 червня 2012 року відповідач здобував вищу освіту за державним замовленням за напрямком «Правознавство», перебуваючи на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг, що складає 26 611,20 грн.

Відповідно до наказу Національної академії внутрішніх справ від 28 червня 2012 року № 376 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста, після чого відповідно до умов договору, ОСОБА_2 був направлений для подальшого проходження служби до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

17 лютого 2014 року відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Укладання договору з особами, які навчаються за державним замовленням, передбачено частиною другою статті 56 Закону України «Про вищу освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування систем підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 травня 2007 року № 547/13814.

Укладений з відповідачем договір зобов'язує його у разі звільнення з органів внутрішніх справ після навчання до закінчення встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав пункту 2.3.6. цього договору, зокрема, звільнення за власним бажанням, відшкодувати витрати за період навчання.

Ураховуючи викладене, Національна академія внутрішніх справ просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 26 611,20 грн та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у задоволенні позову Національної академії внутрішніх справ відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову Національної академії внутрішніх справ, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 на момент укладення договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ був неповнолітнім, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, матеріали справи не містять доказів надання батьками відповідача дозволу на укладення такого договору або подальшого його схвалення, а тому такий договір укладено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, він є нікчемним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши також, що цивільний обов'язок для відповідача за договором може настати лише у разі доведеності схвалення батьками неповнолітнього на час укладення договору про підготовку фахівця ОСОБА_2 Позивач не надав доказів на підтвердження того, що батькам ОСОБА_2. було відомо про укладення договору від 09 вересня 2008 року та що вони схвалили цей договір.

У жовтні 2017 рокуНаціональна академія внутрішніх справ подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що досягши повноліття через рік після підписання договору та набувши повну цивільну дієздатність, відповідач не розірвав договір, не звертався до суду із заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує його права та інтереси. Навпаки, він продовжував належним чином виконувати умови договору, відвідував заняття, безоплатно проживав у гуртожитку Національної академії внутрішніх справ, виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов договору зі сторони навчального закладу. У даному випадку діють правила статті 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, ознайомившись та підписавши довідку про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця, відповідач погодився з сумою витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі і не оскаржував її.

Не оскаржували договір і батьки відповідача, які не могли не усвідомлювати у якому навчальному закладі і на яких умовах навчається їх син, тому що курсанти першого курсу розміщуються в казармах (гуртожитках), отже, по суті схвалили такий правочин. Курсанти наступних курсів проживають у гуртожитках, що знаходяться в розташуванні навчального закладу, або поза розташуванням вищого навчального закладу.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 26 липня 2008 року № 714 ОСОБА_2 з 01 вересня 2008 року зараховано на навчання на 1 курс Київського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство».

Національна академія внутрішніх справ є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ, що вбачається з розпорядження Кабінету міністрів України «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» від 27 серпня 2010 року № 1709-р.

09 вересня 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто неповнолітнім, укладено договір про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ (а.с. 8-9).

У 2012 році ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», що підтверджується наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 28 червня 2010 року № 376.

ОСОБА_2 було направлено для подальшого проходження служби до органів внутрішніх справ для відпрацювання не менше трьох років за умовами договору (пункт 2.3).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 17 лютого 2014 року № 89 о/с ОСОБА_2 у званні лейтенанта міліції звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням на підставі поданого ним рапорту від 29 січня 2014 року, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі після навчання (а.с. 22).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з пунктами 2.1, 2.3 договору виконавець зобов'язується забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, а особа зобов'язується виконати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня.

Особа зобов'язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

Особа зобов'язана у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті.

У частині першій статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні (частина перша статті 221 ЦК України).

Судом установлено, що батьки відповідача, дізнавшись про вчинення договору,протягом одного місяця не заявили претензії до позивача, тобто схвалили правочин, безсумнівно знаючи, де безоплатно навчається і безоплатно проживає їхній син.

Крім того, ОСОБА_2, будучи вже повнолітнім, не розірвав договір, не звертався до суду із заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови договору, відвідував заняття, проживав у гуртожитку Національної академії внутрішніх справ, виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов договору зі сторони навчального закладу.

Розмір заборгованості за договором відповідачем не спростовано.

Згідно з частиною третьою статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Таким чином, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону не врахували та допустили неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У пункті 1 частини другої статті 141 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та задоволення позову Національної академії внутрішніх справ, з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справпідлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити.

Рішення Шевченківького районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року скасувати.

Позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ грошові кошти у розмірі 26 611,20 грн (двадцять шість тисяч шістсот одинадцять гривень двадцять копійок) на відшкодування витрат за період навчання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ 1 378,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 1 515,80 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 1 653,60 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, а всього 4 547,40 грн (чотири тисячі п'ятсот сорок сім гривень сорок копійок) судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк