Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16117/16-ц

провадження № 61-1327св17

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 19 вересня 2000 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачеві 5 740,00 дол. США, які останній зобов'язувався повернути

21 листопада 2010 року.

Відповідач зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики не виконав, у зв'язку з чим він звернувся до суду за захистом порушених прав. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 березня

2003 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено, стягнуто з відповідача на його користь

30 594 грн 20 коп.

У зв'язку з невиконанням зазначеного судового рішення у повному обсязі,

27 квітня 2010 року він звернувся до суду з позовом про стягнення з

ОСОБА_3 компенсації втрат доходу та процентів за користування коштами.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва

від 01 грудня 2010 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково, стягнуто на його користь компенсацію втрати частини доходу у розмірі 32 951 грн 59 коп. та судовий збір у розмірі 179 грн 71 коп.

На виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, однак рішення апеляційного суду відповідач також не виконав.

Згідно повідомлення Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

від 20 вересня 2016 року № 42288 заборгованість ОСОБА_3 станом на 20 вересня 2016 року становить 33 131 грн 30 коп.

Посилаючись на невиконання відповідачем грошового зобов'язання, просив відповідно до частини другою статті 625 ЦК України, стягнути з ОСОБА_3 72 490 грн 18 коп., з яких: 33 558 грн 63 коп. - компенсація втрати частини доходу; 5 800 грн 25 коп. - три проценти річних за користування грошовими коштами; 33 131 грн 30 коп. - заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня

2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 39 358 грн

63 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язанний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентів річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновкупро наяваність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі

33 558 грн 63 коп. та трьох відсотків річних у сумі 5 800 грн 25 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позовучастково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 964 грн 48 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у резолютивній частині рішення суду першої інстанції не виокремлено складові сум, що підлягають стягненню, а тому суд вважав необхідним його скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача відповідно до статті 625 ЦК України трьох відсотків річних у розмірі 4 964 грн 48 коп. за період з 02 грудня

2010 року по день ухвалення рішення апеляційним судом, виходячи з суми заборгованості 23 594 грн 20 коп. (30 594 грн 20 коп. - 7 000 грн 00 коп., які відповідач сплатив)).

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, апеляційний суд зазначав, що заборгованість за договором позики вже було стягнуто, а тому її повторне стягнення недопустиме. Ураховуючи, що між сторонами виникло грошове зобов'язання в іноземній валюті, відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва

від 07 березня 2003 року з відповідача було стягнуто борг у гривневому еквіваленті, що свідчить про те, що втрати від знецінення національної валюти відновлені стягненням грошової суми в еквіваленті до іноземної валюти. На обгрунтування зазначеного висновку, суд послався на правовий висновок, викладений у постановіВерховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2017 року,

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 є помилковим, оскільки в ньому зазначено про застосування статті 533 ЦК України, тоді як у зазначеній справі застосуванню підлягає стаття 625 ЦК України. Зобов'язання між сторонами після набрання законної сили рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня

2003 року трансформувалися у грошову одиницю України - гривню, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат за прострочення його виконання.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 вересня 2000 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 5 740 доларів США, які зобов'язувався повернути позивачеві 21 листопада 2000 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 травня

2003 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 30 594 грн 20 коп. за невиконання зобов'язань за договором позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації втрат частини доходу та трьох відсотків за користування грошовими коштами.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з

ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу в сумі 32 951 грн 59 коп. та судові витрати у розмірі 179 грн 71 коп., а всього - 33 131 грн 30 коп.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 11 березня

2011 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-144, виданого 04 березня 2011 року Дніпровським районним судом

м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у розмірі 32 951 грн 56 коп. та судових витрат у розмірі 179 грн 71 коп.

З повідомлення Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби с. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві убачається, що станом на 20 вересня 2016 року зазначене судове рішення боржник не виконав, заборгованість складає 33 131 грн 30 коп.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, а також відповідно до частини другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати у зв'язку з неналежним виконанням судового рішення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а відтак нею визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. Разом з тим, висновок суду про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат, з посиланням на те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання у іноземній валюті, а тому стягненням заборгованості за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2003 року у гривневому еквіваленті до іноземної валюти були компенсовані втрати позивача від знецінення національної валюти є помилковим, оскільки між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку з невиконанням зобов'язання за рішення суду, яке було визначено у національній грошовій одиниці, а відтак позивач має право на стягнення інфляційних втрат.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язанням, апеляційний суд виходив з того, що сума боргу, на яку їх слід нараховувати, становить 23 594 грн 20 коп. з огляду на те, що відповідач добровільно сплатив 7 000 грн 00 коп. Разом з тим, суд не звернув увагу, що у листопаді 2007 року та у серпні 2008 року ОСОБА_3 сплатив 3 000 грн 00 коп. та 4 000 грн 00 коп. на виконання іншого судового рішення - рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня

2003 року, що було встановлено судами під час розгляду справи №2-144/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Натомість суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи і застосував норми матеріального права, якими вони урегульовані, та дійшов обґрунтовано висновку про те, що оскільки відповідач не виконав рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року, він відповідно до частини другої статті 625 ЦК України несе відповідальність за прострочення виконання зобов'язання. При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості у розмірі 33 131 грн 30 коп. не підлягають задоволенню, оскільки вона вже стягнута за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року підлягає скасуванню, з залишенням без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 869 грн 88 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року скасувати, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 869 грн 88 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик