ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2/728/331/16

провадження № 61-2499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Пархоменка П. І., та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Євстафіїва О. К., Страшного М. М., Онищенка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про визначення часток у праві спільної сумісної власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 9 червня 2006 року перебувала з ОСОБА_5 у шлюбі, який рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 7 серпня 2015 року розірвано. За час шлюбу та за рахунок кредитних коштів ними придбано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що з 1 вересня 2015 року і до часу звернення з позовом відповідач самостійно сплачує кошти за кредитним договором.

Враховуючи викладене, позивач просила поділити житловий будинок по АДРЕСА_1, визнати за нею та за ОСОБА_5 право власності по 1/2 частці вказаного житлового будинку за кожним та поділити залишок кредиту в сумі 88 325,19 грн в рівних частинах з урахуванням сум, сплачених ОСОБА_5 за період з 1 вересня 2015 року по день звернення до суду.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Розділено кредитне зобов'язання, яке виникло за кредитним договором № 014/1004/0965 від 3 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у рівних частинах між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з урахуванням сум, сплачених ОСОБА_5 за період з 1 вересня 2015 року по 25 квітня 2016 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому є правові підстави для визнання за кожним з подружжя права власності по 1/2 частці житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. Встановивши, що кредитний договір укладений ОСОБА_5 в інтересах та на потреби сім'ї, суд першої інстанції дійшов висновку про розподіл між подружжям зобов'язань за цим кредитним договором з урахуванням сплачених відповідачем сум після розірвання шлюбу.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року в частині задоволення позову про розподіл між сторонами зобов'язань за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про розподіл між сторонами зобов'язань за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» згоди на розподіл боргових зобов'язань не надавав, і дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що після розірвання шлюбу заявник самостійно сплачує кошти за кредитним договором, у зв'язку з чим вважає, що частка позивача у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами є незначною і не може складати 1/2 частку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 18 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 9 червня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 7 серпня 2015 року розірвано.

21 березня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, стороною у якому є ОСОБА_5, набули у власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

3 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 014/1004/0965, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 100 000 грн.

4 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що кредитні кошти за кредитним договором № 014/1004/0965 від 3 квітня 2008 року отримані в період шлюбу і в інтересах подружжя для придбання спірного житлового будинку.

Сторони в судовому засіданні пояснили, що загальна сума отриманих коштів за кредитним договором № 014/1004/0965 від 3 квітня 2008 року становить 100 000 грн. З 4 квітня 2008 року по 30 серпня 2015 року ОСОБА_5 сплачено 117 785 грн, після розірвання шлюбу за період з 1 вересня 2015 року до часу розгляду справи ОСОБА_5 сплачено 13 550 грн, тобто залишок коштів, що підлягає сплаті з урахуванням процентів, становить 200 000 грн.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини (частина 3 статті 61 СК України).

Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що договір поруки, укладений 3 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, та договір іпотеки, укладений цього ж дня, забезпечують виконання ОСОБА_5 зобов?язань за кредитним договором.

Крім того, до укладення договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_4 подала приватному нотаріусу заяву про надання згоди на придбання її чоловіком житлового будинку за кошти, які є їх спільною власністю.

Такі встановлені судами обставини підтверджують набуття сторонами вказаного будинку у спільну сумісну власність. Тому висновки судів у цій частині правильні і обґрунтовано визнано право власності за кожним із подружжя по 1/2 частці спірного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Задовольняючи позов у частині визнання житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнаючи за кожним з подружжя право власності по 1/2 його частці, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Скасовуючи рішення суд першої інстанції в частині задоволення позову про розподіл між сторонами зобов'язань за кредитним договором з урахуванням сплачених відповідачем сум після розірвання шлюбу та відмовляючи у позові в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з положень частини четвертої статті 65 СК України і відсутності правових підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, кредитором зобов?язання із виплати залишку заборгованості є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який бере участь у справі як тертя особа, яка не має самостійних вимог щодо спору. Тому суд апеляційної інстанції вважав вимоги позивача про поділ залишку боргу такими, що задоволенню не підлягають.

До такого висновку в частині поділу кредитних зобов?язань суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Посилання заявника на те, що після розірвання шлюбу заявник самостійно сплачує кошти за кредитним договором, у зв'язку з чим частка позивача у спільному майні, як він вважає, є незначною і не може складати 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, безпідставні. Майно, набуте подружжям у спільну сумісну власність, належить дружині та чоловікові у рівних частках, поки не доведено інше.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами у частині визнання за сторонами права власності по 1/2 частці будинку за кожним і в частині відмови суду апеляційної інстанції у поділі кредитного зобов?язання допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів у відповідних частинах не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року в частині, що не змінена судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак