ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 611/717/17

Провадження № 22-ц/790/3486/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів: Колтунової А.І., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Гуржій І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року в складі судді Мороза О.І. по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представник - Савіхіна Анастасія Миколаївна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ :

17 серпня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк" (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому, після уточнення позовної заяви, просив стягнути на їх користь 12 228,23 грн. нарахованих відсотків на прострочену заборгованість по кредиту за період з 04 серпня 2014 по 04 серпня 2017 року, судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір б/н, за яким він отримав кредит у розмірі 9900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з умовами договору банком передано ОСОБА_1 кредитну картку зі строком дії - лютий 2013 року з установленим кредитним лімітом на суму 9900 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки.

Кредитний договір складає Заява позичальника, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи банку з якими позичальник був ознайомлений та з ними погодився. Зазначають, що відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України цей договір є договором приєднання.

За умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту і процентів за користування ним.

Вважає, що свої зобов'язання банк виконав повністю, а відповідач, в порушення вимог ст.ст. 525, 530, 629, 1054 ЦК України, свої зобов'язання не виконав, у зв'язку із чим прострочена заборгованість за договором за відсотками станом на 04 серпня 2014 року складає 7813,10 грн.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що останнім днем строку дії картки визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в строки та розміри встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті простроченої заборгованості. Ця дата не є кінцевим терміном спливу виконання грошових зобов'язань за Договором. Договір не є розірваним чи припиненим, а отже відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту. При цьому позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Сума заборгованості за відсотками - 12228,23 грн. вирахувана як різниця від заборгованості по відсотках станом на 04 серпня 2017 року і станом на 04 серпня 2014 року.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 30 квітня 2008 року ОСОБА_1, на виконання Договору, був внесений останній платіж. Інші платежі, які вказані в наданому Банком розрахунку, здійснені не ним і ніякого стосунку до нього не мають.

Копія заперечень відповідача банком отримана 27 грудня 2017 року (а.с.67). У наданій після цього до суду уточненій позовній заяві, а пізніше і письмових поясненнях, Банк цю обставину не спростував. На підтвердження внесення саме позивачем коштів на виконання умов договору після 30 серпня 2008 жодних квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження здійснення платежів особисто відповідачем та визнання ним боргу до суду, як доказ не надано.

Позивачем не надано доказів і щодо перевидання (видання позичальнику) нової картки тощо.

Отже, банк з вимогою про стягнення із відповідача кредитних коштів звернувся до суду 17 серпня 2017 року, тобто поза межами строків позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким уточнений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно дійсних обставин справи, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова 26 грудня 2013 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 лютого 2006 року в сумі 35 188, 05 грн., також витрати по сплаті судового збору.

Відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в прийнятті якої було відмовлено, про що Апеляційний суд Харківської області постановив ухвалу від 04 лютого 2014 року.

Виконавчий лист по справі № 641/12268/13-ц Комінтернівський районний суд видав 28 квітня 2014 року, який 29 травня 2014 року було пред'явлено до виконання до ВДВС Барвінківського РУЮ у Харківській області, та якого виконано не було.

Апелянт також зазначає, що відповідач 26 квітня 2016 року звернувся до банку з анкетою - заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої йому було пере випущено і видано картку з продовженим терміном дії, та за якою не здійснюючи витратних платіжних операцій у період з 20 липня 2016 року по лютий 2017 року здійснив сім платежів у погашення заборгованості.

Відповідач, заявляючи заяву про застосування позовної давності, вищенаведені обставини суду не повідомив, цих обставин не встановив суд, зазначає, що відомості про дані обставини ПАТ КБ «Приватбанк» надало суду та наявні в матеріалах справи, а саме - розрахунок заборгованості та анкета-заява від 26 квітня 2016 року, а процесуальні документи по справі № 641/12268/13-ц наявні у ЄДР судових рішень, проте ці докази місцевим судом досліджені не були.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представник - Савіхіна А.М. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представник - Савіхіна А.М., до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Апеляційного суду Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 27 лютого 2006 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір № б/н (надалі - Договір), за яким він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7900 грн. Тип картки - НОМЕР_1. Базова процентна ставка - 3 процента в місяць із розрахунку 360 днів на рік. Погашення заборгованості - щомісячний платіж у розмірі 7% від заборгованості. Строк дії кредитного ліміту рівняється строку дії картки. Строк дії договору визначено до лютого 2013 року. Договір складається із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування карткою та Тарифів. (а.с.7-13).

Згідно з умовами кредитного договору № б/н від 27 лютого 2006 року позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в с роки, визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3, 00 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п. 5.6 «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку в зокрема з Карткового рахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором (п.5.7 «Правил користування платіжною карткою»).

Згідно п. 4.6 «Умов та правил надання банківських послуг», клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, підлягаючих сплаті Банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Відповідно до п. 5.1 Умов банк має право призупинити дію карт, а також відмовити в продовженні строку дії Карт, при виконанні операції, які не відповідають інтересам Клієнта чи Банку, з використанням карт чи нанесеної на них інформації.

П. 5.2 Умов у випадку порушення держателем чи/або довіреним особою вимог діючого законодавства України чи/або умов даного Договору або у випадку виникнення овердрафта банк має право призупинити виконання розрахунків по карті (заблокувати карту) чи/ або визнати карту недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов'язань в цілому чи в частині визначеній Банком у випадку невиконання держателем чи/ або довіреною особою держателя своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань по цьому договору.

Згідно розрахунків, наданих позивачем, відповідач має прострочену заборгованість по відсотках за договором за період з 04 серпня 2014 року по 04 серпня 2017 року у розмірі 12228,23 грн. (а.с.73).

Відповідач вимогу про стягнення цієї заборгованості вважав безпідставною з огляду на пропуск строку позовної давності, яку в суді першої інстанції ОСОБА_1 просив застосувати.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» стверджує, а відповідач із цим погоджується, що строк дії кредитної картки, виданої відповідачеві, обмежений лютим 2013 року. Строк дії договору також визначено до лютого 2013 року. Зазначене вбачається із Заяви позичальника.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж був здійснений ОСОБА_1 30 квітня 2008 року, Банк з вимогою про стягнення із відповідача кредитних коштів звернувся до суду 17 серпня 2017 року, тобто поза межами строків позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Суд апеляційної не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України) та виходив з наступного.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Як вбачається з позовної заяви, банк просить стягнути нараховані відсотки на прострочену заборгованість по кредиту за період з 04 серпня 2014 по 04 серпня 2017 року.

Таким чином, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за відсотками після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. ОСОБА_1 зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до лютого 2013 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, 27 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № б/н (надалі - Договір), за яким він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7900 грн. Тип картки - НОМЕР_1. Базова процентна ставка - 3 процента в місяць із розрахунку 360 днів на рік. Погашення заборгованості - щомісячний платіж у розмірі 7% від заборгованості. Строк дії кредитного ліміту рівняється строку дії картки. Строк дії договору визначено до лютого 2013 року.

Договір складається із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування карткою та тарифів. (а.с.7-13).

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом - до лютого 2013 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до лютого 2013 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Так, Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки, поряд зі встановленням строку дії договору, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, тобто внесення щомісячних платежів, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як зазначив ПАТ КБ «Приватбанк», а відповідач не заперечував, строк дії кредитної картки, виданої відповідачеві, обмежений лютим 2013 року. Строк дії договору також визначено до лютого 2013 року. Зазначене вбачається також із Заяви позичальника.

Разом із цим, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути на користь банку суму заборгованості по відсоткам нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом за період відповідний загальному терміну позовної давності згідно ст. 257 ЦПК України, з 04 серпня 2014 року до 04 серпня 2017 року, тобто, у межах загальної позовної давності, розрахованої за три останні роки до дня подання позову.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом (див. пункт 54 цієї постанови), то після лютого 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» не міг такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 04 серпня 2014 року до 04 серпня 2017 року, позовна давність не може бути застосована.

А тому вказані вимоги є необґрунтованими.

За таких обставин, посилання суду першої інстанції на ст. 267 ЦК України як на підставу для відмови в позові, та висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих відсотків на прострочену заборгованість по кредиту за період з 04 серпня 2014 року по 04 серпня 2017 року у зв'язку із пропуском банком строку позовної давності на звернення до суду є помилковим.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів продовження строку дії картки або отримання відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 квітня 2016 року нової кредитної картки з іншим строком дії, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно вимог ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог в суді першої інстанції банк взагалі не посилався, що у 2016 році відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг» та йому було перевипущено нову кредитну картку. Вказані доводи не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі, що з 20 липня 2016 року по 22 лютого 2017 року відповідач здійснив сім платежів у погашення заборгованості, висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, оскільки право позивача нараховувати відсотки за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

Матеріали справи також не містять жодного доказу, що в квітні 2016 року відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи є анкета-заява від 26 квітня 2016 року є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Вищенаведені обставини дають підстави суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові по суті за необгрунтованістю та безпідставністю позовних вимог, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представник - Савіхіна Анастасія Миколаївна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2018 року.

Головуючий -

Судді :