АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1340/17 Номер провадження 22-ц/786/1814/18Головуючий у 1-й інстанції Науменко Н. Д. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою фермерського господарства «Громада» на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року (час ухвалення рішення 10:53 - 12:38; дата виготовлення повного тексту рішення 31 травня 2018 року) у справі за позовом Фермерського господарства «Громада» до ОСОБА_2, Фермерського господарства «САКУРА-С» про визнання недійсним договору оренди землі, треті особи: Комунальне підприємство «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року Фермерське господарство «Громада» звернулось до суду із зазначеним позовом, просило визнати недійсним договір оренди землі, укладений 10.03.2017 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Сакура-С» щодо земельної ділянки площею 3,7299 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, кадастровий номер НОМЕР_1, право оренди по якому пройшло державну реєстрацію 17.03.2017 року о 10:07:42 в державного реєстратора Комунального підприємства «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» під номером запису про інше речове право: 19591755.

В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджував, що між ним та ОСОБА_2 04.04.2009 року укладено договір оренди тієї ж земельної ділянки строком на 10 років, строк дії договору не закінчився, однак останній 10.03.2017 року уклав інший договір оренди з ФГ «Сакура-С» строком на 7 років, чим порушив права позивача як орендаря.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року у задоволенні позову ФГ «Громада» до ОСОБА_2, ФГ «Сакура-С» про визнання недійсним договору оренди землі відмовлено.

В апеляційній скарзі ФГ «Громада», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, проте зробив хибні висновки по суті спору, безпідставно, пославшись на правові висновки, наведені у постанові ВСУ від 18 лютого 2015 року, оскільки у справі, переглянутій судом касаційної інстанції, існували інші фактичні обставини. Відмовивши у позові, суд першої інстанції позбавив позивача можливості відновити порушене право.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, голова ФГ «Сакура-С», пославшись на тотожні мотиви, які наведені у рішенні суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого 10.04.2001 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 3,7299га, кадастровий номер НОМЕР_1, сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області (а.с. 9).

04.04.2009 року між ОСОБА_2 та ФГ «Громада» укладено договір оренди № 3Б земельної ділянки площею 3,73 га зі строком дії на 10 років з переважним правом поновлення його на новий строк для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт 8) з правом самостійно господарювати на орендованій землі (пункт 30) (а.с.12-13).

15.06.2012 року укладений договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Козельщинському районі Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 00930 (а.с.13 зворот).

10.03.2017 року під час дії договору оренди землі № 3Б від 04.04.2009 року ОСОБА_2 уклав інший договір оренди землі з ФГ «Сакура-С», строком на 7 років (а.с.10).

17.03.2017 року цей договір зареєстровано державним реєстратором КП «Кобеляцьке БТІ» під номером запису про інше речове право: 19591755 (а.с.10).

01.09.2017 року між ОСОБА_2 та ФГ «Сакура-С» укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди землі № б/н, складено акт приймання-передачі земельної ділянки із оренди та 18.01.2018 року проведено державну реєстрацію розірвання цього договору (а.с.45-47).

Наведені фактичні обставини учасниками справи не заперечуються.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з відсутності предмету спору, оскільки встановлений факт розірвання договору оренди від 10.03.2017 року, а тому на час розгляду спору порушення права позивача на користування земельною ділянкою усунуте, спричинені порушенням прав позивача можливі наслідки можуть бути відновлені іншими способами захисту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Аналогічна норма міститься у ст.4 ЦПК України.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушеного права є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням цивільного судочинства є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Частинами першою і третьою ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Наслідками недійсності правочину є, зокрема, двостороння реституція , відшкодування збитків, моральної шкоди.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для таких висновків.

Визнання правочинів недійсними пов'язане з анулюванням майнових наслідків їх вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом. Факт виконання чи невиконання вчиненого правочину має значення для визначення наслідків визнання його недійсним, а не для самого визнання його недійсним. Якщо правочин ще не виконаний, то він просто анулюється. Правочин, який хоча і укладений з порушенням вимог частин першої - третьої, п'ятої та шостої ст.203 ЦК України, проте на час вирішення спору у суді добровільно розірваний (анульований) його сторонами не може бути визнаний недійсним, оскільки він не існує, тобто не створює можливих перешкод заінтересованій особі у реалізації її суб'єктивного права.

Об'єктом судового захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не наведено жодного обґрунтованого доводу про те, яким чином порушено право позивача на оренду землі внаслідок укладення оспорюваного правочину. Матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу про те, що внаслідок укладення оспорюваного договору оренди землі у позивача виникли перешкоди у користуванні землею або ж це унеможливило користування землею у період його дії з 10 березня по 01 вересня 2017 року.

Сам факт укладення оспорюваного договору оренди за недоведеності будь-яких негативних наслідків такого укладення для позивача ні у минулому, ні у майбутньому не може бути підставою для задоволення позову.

Вимога про відшкодування збитків, завданих внаслідок укладення недійсного правочину, не є предметом цього спору.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Щодо витрат на правову допомогу, про відшкодування яких заявлено у відзиві на апеляційну скаргу.

Підстави та порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу визначний ст.137, ст.141 ЦПК України. Згідно наведених норм закону розмір суми, що підлягає в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі відмови в позові інші судові витрати, у тому числі і витрати на правничу допомогу, покладаються на позивача.

У підтвердження розміру витрат на правничу допомогу до відзиву на апеляційну скаргу долучено: договір №1 від 25 липня 2017 року про надання правової допомоги, укладений між адвокатом ОСОБА_4 і ОСОБА_3, два додатки до цього договору - узгодження погодинної вартості роботи адвоката і акт приймання - передачі наданих послуг, світлокопія квитанції №1 від 25.07.2018 року, світлокопія ордера ПТ № 068743.

Згідно матеріалів справи співвідповідачем за пред'явленим позовом є ФГ «Сакура-С» - юридична особа, керівником якої є ОСОБА_3 Договір №1 від 25.07.2017 року містить загальні положення про надання ОСОБА_3 як фізичній особі правничої допомоги без жодних застережень щодо його статусу як уповноваженої особи ФГ «Сакура-С».

За змістом ст.42, ст.48, ст.58 ЦПК України ОСОБА_3 не є учасником справи, а представником сторони (відповідача) юридичної особи. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Тобто законом не передбачено відшкодування витрат на правничу допомогу представника сторони спору.

Окрім того, апеляційний суд, керуючись ч.4 ст.137 ЦПК України, визнає, що заявлений адвокатом розмір витрат на виготовлення відзиву на апеляційну скаргу (4 000 грн.) не відповідає принципу співмірності.

За таких обставин відсутні законні підстави для ухвалення рішення про відшкодування ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України,суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу фермерського господарства «Громада» залишити без задоволення.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повиний текст постанови виготовлено 08 серпня 2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов