АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/838/18

Провадження № 22-ц/787/1241/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання - Шептицька С. С.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»;

відповідач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3;

відповідач - Служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації;

третя особа - Центр надання адміністративних послуг Рівненської районної

державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2018 року у складі судді Кушнір Н.В.., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Рівненської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на житло та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог покликалось на те, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 що є предметом іпотеки, неправомірна. Вважало, що дитина іпотекодавця є такою, що втратила право на користування іпотечним житлом, оскільки на момент укладення іпотечного договору не зареєстрована в ньому, а після її реєстрації іпотекодавець в порушення умов договору не повідомив банк про цю обставину. Зазначало, що на даний час не має наміру виселяти неповнолітню, проте реєстрація неповнолітньої дитини перешкоджатиме реалізації будинку з прилюдних торгів, а виконання рішення про стягнення заборгованості є неможливим з підстави реєстрації в іпотечному житлі неповнолітньої дитини.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивач не звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і існує лише судове рішення про стягнення заборгованості, а відтак інтереси позивача не порушені.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, ТОВ «Українська факторингова компанія» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом не було враховано, що рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у розмірі 396 139,94 грн. не виконане, сума боргу не стягнута на користь позивача. Вказує, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно. Додає, що оскільки боржниці на праві власності належить нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Вишневій, 37 в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області, то саме на це майно можливо звернути стягнення з метою задоволення вимог про погашення боргу, і в даному випадку наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є обов'язковим. Звертає увагу, що місцевим судом був досліджений лист органу опіки та піклування Рівненської РДА від 17.08.2012р., яким відмовлено у надання дозволу на реалізацію спірного будинку з підстави реєстрації та проживання у ньому неповнолітньої дитини - ОСОБА_2, 2005 року народження, а, отже, доведено той факт, що право іпотекодержателя на реалізацію предмету іпотеки вже порушено, оскільки відділ ДВС позбавлений можливості реалізувати вказане нерухоме майно. Наголошує, що виконання судового рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника є неможливим з підстави реєстрації в іпотечному житлі неповнолітньої дитини без згоди іпотекодержателя. Доводить, що оскільки неповнолітня дитина була зареєстрована без згоди іпотекодержателя, тобто з порушенням чинного законодавства, то не має права користування цим будинком, і в свою чергу необхідною умовою відновлення прав позивача є зняття її з реєстрації з тим, щоб даний об'єкт нерухомості було можливо реалізувати для погашення заборгованості, стягнутої з відповідачки судовим рішенням. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вважають рішення суду першої інстанції обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно з'ясованих обставин справи та просять залишити його без змін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 453 000 грн. та на забезпечення виконання зобов'язань за ним - договір іпотеки №74108, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу № 49, за умовами якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Українська факторингова компанія» під час виконання рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості про кредиту.

Іпотекодавцю на праві власності належить нерухоме майно: будинок АДРЕСА_1 на яке може бути звернуто стягнення під час здійснення виконавчого провадження з метою погашення заборгованості у розмірі 396 139, 94 грн. Станом на час розгляду справи рішення залишається не виконаним, проте виконавчий документ не повернуто, доказів відсутності у боржника коштів на рахунках немає.

У вищевказаному будинку зареєстрована дитина іпотекодавця - неповнолітня ОСОБА_2, що підтверджується довідкою служби у справах дітей, яка не надала згоди щодо звернення стягнення на будинок боржників лист органу опіки та піклування Рівненської РДА від 17.08.2012р., яким відмовлено у надання дозволу на реалізацію спірного будинку з підстави реєстрації та проживання у ньому неповнолітньої дитини - ОСОБА_2, 2005 року народження).

Судом також встановлено, що на час укладення договору іпотеки 25 грудня 2007 року за адресою предмета іпотеки місце проживання малолітніх (неповнолітніх) дітей зареєстроване не було. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди іпотекодержателя проведена 24 листопада 2009 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт реєстрації іпотекодавцем неповнолітньої дитини є доказом порушення права іпотекодержателя на реалізацію предмету іпотеки, оскільки відділ ДВС позбавлений можливості реалізувати вказане нерухоме майно, апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

Згідно ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Відповідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Таким чином, необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов'язком батьків або їх законних представників. Крім того, в іпотечному договорі відсутнє застереження щодо неможливості реєстрації малолітніх дітей без згоди іпотекодержателя.

Законом України «Про іпотеку», а також умовами укладеного між сторонами договору іпотеки іпотекодавцю не заборонено реєструвати в іпотечному житлі своїх дітей, які в момент укладення договору мали інше місце проживання та реєстрації.

Статтею Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями ч.ч.4, 5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Апеляційний суд підтримує висновок місцевого суду про те, що в даному випадку неповнолітня не мала і не має права власності на житло. Вона набула право користування зазначеним будинком як член сім'ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

Що стосується покликань апелянта на норми Закону України «Про виконавче провадження», котрими передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, і що саме на спірне майно, яке є предметом іпотеки, можливо звернути стягнення з метою задоволення вимог про погашення боргу без наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони апеляційним судом оцінюються критично.

Так, відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Ч.1 ст.33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Згідно ч.3 ст.33 Закон, у звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом безспірно встановлено, і ця обставина визнана позивачем, що на час вирішення судом даного спору не існує рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Банком також не вжито звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності з положеннями ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (ч.3 ст.109 ЖК України).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Хилевич С. В.