Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 540/232/16-ц

провадження № 61-1314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Ряднини В. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Корнієнка В. І., Винниченка Ю. М., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 5 000 грн зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_2 не виконувала взятих на себе обов'язків за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 410,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом 4 985,83 грн; заборгованість по відсотках за користування кредитом 22 548,40 грн; штраф (фіксована складова) в розмірі 500 грн; штраф (відсоткова складова) в розмірі 1 376,71 грн.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що останній платіж ОСОБА_2 за кредитним договором проведений 09 липня 2009 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 05 лютого 2016 року, тому на час звернення позивача до суду строк позовної давності як щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, так і до вимог про стягнення відсотків та штрафів сплинув, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив початок перебігу строку позовної давності, який обраховується з часу невнесення відповідачем чергового щомісячного платежу у розмірі, визначеному договором, тому обґрунтовано застосував наслідки пропуску строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що враховуючи позовні вимоги, заяву відповідача про застосування строків позовної давності та правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення відсотків за користування кредитом у межах строку позовної давності, а саме з 31 грудня 2012 року по 31 грудня 2015 року.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряються.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що 03 серпня 2007 року отримала кредитну картку, строком дії до серпня 2010 року; останній платіж по кредиту нею був проведений 09 липня 2009 року; до суду з цим позовом банк звернувся 05 лютого 2016 року; тому вважає, що немає підстав для стягнення відсотків за користування кредитом у межах строку позовної давності, а саме з 31 грудня 2012 року по 31 грудня 2015 року.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір.

Відповідно до умов договору банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 5000 грн зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, щомісяця в період сплати, за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 246,47 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами.

Пунктом 8.6 умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору передбачено сплату штрафу за порушення строків сплати будь-якого з грошових зобов'язань у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Суди встановили, що в порушення умов кредитного договору, відповідач неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання щодо погашення наданого їй кредиту, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Станом на 31 грудня 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем по кредиту становить 4 985,83 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 22 548,40 грн, штраф в розмірі 500 грн (фіксована складова), штраф в розмірі 1376,71 грн (процентна складова).

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

У цій справі позивач оскаржує рішення судів лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача відсотків.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM від 22 жовтня 1996 року; рішення ZOLOTAS v. GREECE від 29 січня 2013 року).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши факт, що позивач пропустив позовну давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 29 лютого 2016 року, відмовив в задоволенні позову. При цьому, суд обґрунтовано не взяв до уваги наявність у розрахунку заборгованості факту надходження 28 травня 2013 року коштів в сумі 757,84 грн як факту визнання відповідачем боргу, правильно встановивши дату останнього здійсненого нею платежу 09 липня 2009 року.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення відсотків за користування кредитом у межах строку позовної давності, а саме з 31 грудня 2012 року до 31 грудня 2015 року, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 03 серпня 2010 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 31 грудня 2012 року до 31 грудня 2015 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові на підставі статті 257 ЦК України, якою визначено загальну позовну давність, не впливає на правильність ухваленого по суті судового рішення щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки право на звернення із позовними вимогами про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 31 грудня 2012 року по 31 грудня 2015 року у позивача відсутнє.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням того, що внаслідок винесення Верховним Судом власного рішення результат по суті спору не зміниться, тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик