Справа № 712/7110/18
Провадження № 2/712/1752/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 серпня 2018 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді - Романенко В.А.
за участю секретаря - Таран А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах, -
ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах, посилаючись на те, що 25 вересня 2004 року між ним, ОСОБА_1, та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у м. Черкаси у Черкаському міському відділі РАЦС, актовий запис № 1339.
В період шлюбу у них народилася спільна дитина, донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
19 грудня 2012 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2011 року він повинен сплачувати ОСОБА_4 аліменти у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 12 вересня 2011 року.
Починаючи з лютого місяця 2016 року по грудень місяць 2016 року його матеріальне становище не надавало можливості сплачувати аліменти в розмірі встановленому державним виконавцем, внаслідок чого згідно розрахунку заборгованості по аліментах станом на 01.02.2018 року у Соснівському відділі державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області за вказаний період часу в нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів в загальному розмірі 9615,25 грн.
Погіршення його матеріального становища було зумовлено тим, що в травні 2015 року через кризове протікання гіпертонічної хвороби II ступеня (гіпертензивне серце) він вимушений був лягти на стаціонарне лікування в кардіологічне відділення КНП «ПЧГБ» ЧГС, де перебував у період часу з 20.05.2015 року по 12.06.2015 року. Хвороба прийняла хронічну форму з рецидивами. Для підтримання стабільного стану здоров'я необхідний постійний прийом медикаментів, дотримання суворої дієти, виключення будь-яких перевантажень на організм, що виключає можливість повноцінно працювати. В результаті проведеного медичного огляду йому було рекомендовано проходити стаціонарне лікування через кожні 3-4 місяці, що підтверджується епікризом № 4738, де встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., кризове протікання. Гіпертензивне серце. СН II А з гіпертензією в м/колі кровообігу, при виписці СН II А, гіпертензивна ангіопатія обох очей, алергічний реніт, сезонна форма, гіпоталямічний синдром нейрон - ендокринна форма, неактивна фаза (з надлишковою масою тіла ІМТ - 42) з хибною двосторонньою гінекомастією з гіпертензією, хронічний холецистит, ст. н/ремісії.
Крім того, в лютому 2016 року йому стало відомо і про невиліковну онкохворобу свого батька, ОСОБА_4 - рак слизової правої щоки, СА слизової правої щоки Mts у л/в шиї праворуч рТЗ pNl М0 ст. З кл.гр. 2., яка потребувала дороговартісного лікування включаючи хірургічне втручання 29.02.2016 року: трахеотомія. Радикальна модифікована шийна дирекція тип 3 справа. Резекція тканин правої щоки, ретромолярної ділянки, м'якого піднебіння з крайовою резекцією верхньої та нижньої щелеп. Пластичне заміщення дефекту порожнини рота, ротоглотки лоскутом надключичної артерії справа (виписка із медичної картки від 04.04.2016 року), а також променеве лікування з 19.04.2016 року по 02.06.2016 року л/в шиї, ложе пухлини та Mts л/в (виписка із медичної картки від 02.06.2016 року). Оскільки його батько не досяг пенсійного віку та пенсію не отримував, додаткових джерел доходів він також не мав, відтак витрати на лікування батька та підтримання якомога довше задовільного стану його здоров'я він взяв на себе, через що його матеріальний стан за відсутності постійного заробітку (довідка про доходи № 342-3 від 08.05.2018 року) та власний незадовільний стан здоров'я не давав можливості водночас утримувати батька, дбати про власне здоров'я та додатково сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, внаслідок чого і утворилась заборгованість зі сплати аліментів. Дана обставина підтверджується актом опитування сусідів за вих. № 286 від 20.04.2018 року зі змісту якого вбачається, що саме з лютого 2016 року по грудень 2016 року він доглядав за своїм хворим батьком, ОСОБА_4, 1961 року народження.
У вказаний вище період часу та після смерті у грудні 2016 року рідного батька ОСОБА_4, незважаючи на незадовільний стан свого здоров'я та необхідність постійного догляду за хворим батьком, він усвідомлював свій батьківський обов'язок утримувати власну доньку ОСОБА_3 та докладав усіх можливих зусиль, щоб винайти хоч якусь копійку аби матеріально допомогти своїй доньці, про що беззаперечно свідчать дані розрахунку заборгованості по аліментах станом на 01.02.2018 року долучених до позовної заяви. Так, з даних цього розрахунку заборгованості у період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року ним усього було перераховано близько 2900 грн. з коштів, які залишалися після необхідних та неминучих витрат на догляд за батьком та підтримання власного здоров'я, а за період часу із січня 2017 року та по січень 2018 року - 2400 грн. Також ним надавалася допомога доньці ОСОБА_3 в натуральній формі, зокрема, придбавалися продукти харчування, одежа, засоби гігієни, тощо.
Лише у лютому місяці 2018 року після покращенням стану свого здоров'я віднайшов можливість повноцінно працювати, та як наслідок відновити сплату аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_3 регулярно та у повному розмірі, що підтверджується копіями квитанцій за № 1636 від 30.03.2018 року та № 3124 від 26.02.2018 року).
Заборгованість зі сплати аліментів за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року виникла в силу тяжких життєвих обставин, зокрема, через його незадовільний стан здоров'я та знаходження із лютого 2016 року на утриманні непрацездатного тяжкохворого батька, який потребував окрім додаткового догляду також дороговартісного лікування, що дає всі підстави суду частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1, за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно у розмірі 9615,25 грн.
Просить звернути увагу суду на те, що його батько не був особою пенсійного віку та пенсію не отримував, додаткових доходів не мав, через що всі витрати на лікування батька та витрати пов'язані із його похованням повністю взяв на себе, як і витрати пов'язані із власним лікуванням.
Просить суд звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно у розмірі 9615,25 грн.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Соснівського районного суду.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).
Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.
В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2004 року між ОСОБА_1, та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у м. Черкаси у Черкаському міському відділі РАЦС, актовий запис № 1339.
В період шлюбу у них народилася спільна дитина, донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
19 грудня 2012 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 12.09.2011 року.

Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості по аліментах відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виданої Соснівським відділом державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, заборгованість по аліментам ОСОБА_1 станом на 01.02.2018 року становить 52297,71 грн. За період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року заборгованість складає 9615,25 грн.

Згідно з ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. З ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Частина 2 ст. 197 СК України передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачем зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року виникла в силу тяжких життєвих обставин, зокрема, через його незадовільний стан здоров'я та знаходження із лютого 2016 року на утриманні непрацездатного тяжкохворого батька, який потребував окрім додаткового догляду також дороговартісного лікування.

Зазначені позивачем в позовній заяві обставини погіршення його матеріального становища та не сплати аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року підтверджується виписним епікризом № 4738, випискою з медичної картки від 04.04.2016 року, випискою з медичної картки від 02.06.2016 року, довідкою про доходи № 342-3 від 08.05.2018 року, актом опитування сусідів за вих. № 286 від 20.04.2018 року.

Крім того, у період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року позивачем на сплату аліментів на неповнолітню доньку було перераховано близько 2900 грн., а за період часу із січня 2017 року та по січень 2018 року - 2400 грн.

У лютому місяці 2018 року позивач відновив сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 регулярно та у повному розмірі, що підтверджується копіями квитанцій за № 1636 від 30.03.2018 року та № 3124 від 26.02.2018 року.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, а саме: звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно у розмірі 9615,25 грн.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст. 280-282 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 84, 180-183, 184, 191 СК України, ст. ст.4, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 265, 268, 280-284, 354,430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах задоволити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період часу з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно у розмірі 9615,25 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий: