Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

місто Київ

справа № 640/8456/16-ц

провадження № 61-16012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А, Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у травні 2016 року звернулась до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 4 га, та витребувати її у відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що згідно з укладеними договорами купівлі-продажу від 02 серпня 2012 року ОСОБА_3 набула право власності на дві земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_2 (площею 2, 0 га), НОМЕР_4 (площею 2, 0 га). Згодом між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виникли довірчі відносини, оскільки власниця земельних ділянок мала намір їх відчужити, а ОСОБА_5 мав досвід у здійсненні таких правочинів. З цих підстав ОСОБА_3 видала довіреності на ім'я ОСОБА_5 із правом розпорядження земельними ділянками. Надалі ОСОБА_3 припинила дію виданих довіреностей, про що внесла відповідні записи до Єдиного реєстру довіреностей. Згодом земельним ділянкам присвоєно нові кадастрові номери: НОМЕР_5 (замість НОМЕР_2), НОМЕР_3 (замість НОМЕР_4). Незважаючи на припинення повноважень повіреного, ОСОБА_5 вчинив дії щодо відчуження на користь ОСОБА_10 зазначених земельних ділянок, що належали ОСОБА_3, шляхом отримання рішення суду про визнання права власності. Після отримання ОСОБА_3 інформації щодо вибуття із її власності на користь ОСОБА_10 двох земельних ділянок на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року зазначене рішення вона оскаржила в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_3 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_10 права власності на земельні ділянки. Після прийняття Апеляційним судом Харківської області зазначеного рішення позивачу стало відомо, що ОСОБА_10 01 квітня 2016 року здійснив відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_7, який, у свою чергу, на підставі договорів купівлі-продажу від 11 квітня 2016 року відчужив земельні ділянки на користь ОСОБА_4 Відповідач об'єднав належні йому земельні ділянки в одну земельну ділянку, площею 4, 0 га, якій присвоєно новий кадастровий номер НОМЕР_1. Враховуючи, що спірна земельна ділянка фактично складається з двох земельних ділянок, які належать їй, позивач просила визнати за нею право власності та витребувати її у відповідача.

Як правові підстави позову ОСОБА_3 зазначила положення статей 388, 392 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за нею право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 4, 0 га; витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 4, 0 га.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року у цивільній справі № 638/21295/15-ц скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року про визнання за ОСОБА_10 права власності на спірні земельні ділянки. Таким чином, вибуття двох земельних ділянок та їх перетворення в одну земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею, 4 ,0 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, здійснено поза волею власника - на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у справі № 638/21295/15-ц, що згодом було скасовано. Встановивши наведені обставини, на підставі положень статей 388, 392 ЦК України, суд вважав за можливе задовольнити позов ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що внаслідок скасування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у ОСОБА_11 було відсутнє право на земельні ділянки, оскільки скасування судового акта не породжує будь-яких правових наслідків з моменту його ухвалення. Вирішуючи питання можливості звернення із вимогою про витребування спірної земельної ділянки у відповідача, суд врахував постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у пункті 22 якої зазначено, що у разі коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

ОСОБА_4, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що поза увагою судів залишилася та обставина, що представником ОСОБА_5 12 жовтня 2015 року від нього отримані грошові кошти за земельні ділянки у повному обсязі. Окрім цього, ОСОБА_4 зазначив, що на момент придбання спірних земельних ділянок він не знав і не міг знати, що продавець діяв незаконно або ж без достатніх правових підстав. Також заявник посилався на те, що земельні ділянки, які раніше належали позивачу, у натурі вже не існують, оскільки їх об'єднано в одну, присвоєно новий кадастровий номер, що свідчить про утворення нового об'єкта нерухомості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 23 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за договорами купівлі-продажу від 02 серпня 2012 року ОСОБА_3 набула у власність земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_4, площею 2 га, НОМЕР_2, площею 2 га, що розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, надані для ведення особистого селянського господарства.

Постановою Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI«Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_4 та НОМЕР_2, розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, увійшли до складу території, що включена у межі міста Харкова. Нова адреса земельних ділянок: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.

У зв'язку зі зміною територіальних меж міста Харкова ОСОБА_3 замовлено розробку технічної документації із землеустрою, згідно з якою земельним ділянкам присвоєно нові кадастрові номери: НОМЕР_5 (замість НОМЕР_2), та НОМЕР_3 (замість НОМЕР_4).

ОСОБА_3 видала на ім'я ОСОБА_5 довіреності, посвідчені 27 листопада 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12, на підставі яких позивач уповноважила повіреного розпоряджатись зазначеними земельними ділянками.

08 жовтня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_5, укладено та нотаріально посвідчено попередні договори купівлі-продажу зазначених земельних ділянок. Умовами попередніх договорів сторони погодили укладення у майбутньому договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок.

У подальшому, ОСОБА_3 припинила дію довіреностей, виданих ОСОБА_5, про що 24 листопада 2015 року внесено відповідні записи до Єдиного реєстру довіреностей за №№ 2522, 2521.

У зв'язку з ухиленням від виконання умов попередніх договорів ОСОБА_10 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки. Представництво інтересів ОСОБА_3 при розгляді справи здійснював ОСОБА_5, повноваження якого як представника на той момент вже були припинені.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у цивільній справі № 638/21295/15-ц позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_4, площею 2 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, а також на земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_2, площею 2 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у цивільній справі № 638/21295/15-ц та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Згідно із відповіддю Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 26 травня 2016 року № 19-20.08-3-2388/20-16, наданою на адвокатський запит, спірні земельні ділянки неодноразово відчужувались. Зокрема, земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_5, НОМЕР_3 спочатку були відчужені ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7, який пізніше відчужив їх на користь ОСОБА_4

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію земельної ділянки та технічної документації із землеустрою щодо об'єднання земельних ділянок здійснено об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_5. Сформованій ділянці присвоєно новий кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 вересня 2016 року № 67983501 дійсним власником земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 4 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_4

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Враховуючи, що спірні земельні ділянки вибули із володіння поза волею їхнього власника ОСОБА_3 на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, то вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про можливість захисту прав позивача в обраний ним спосіб є обґрунтованими.

Посилання заявника у касаційні скарзі на те, що згідно з розписками ОСОБА_5 отримав суму грошових коштів у розмірі повної вартості земельних ділянок, а тому майно вибуло за волею позивача, є необґрунтованими, оскільки підставою набуття ділянок у власність ОСОБА_10 було рішення суду про визнання права власності, яке в подальшому було скасовано.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що спірні земельні ділянки не можуть бути витребувані у відповідача, оскільки земельні ділянки, які раніше належали позивачеві, перестали існувати у натурі внаслідок їхнього об'єднання в одну земельну ділянку. За досліджуваних обставин не відбулося виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбулася заміна двох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх двох документах. Залишилися попередніми як правові, так і фізичні характеристики об'єднаних ділянок, зокрема не відбулося зміни їх цільового призначення, розташування тощо.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 4 га, утворена за рахунок об'єднання двох суміжних земельних ділянок, які вибули з володіння позивача поза її волею, а тому зазначену земельну не слід вважати іншим, новоствореним майном, яке неможливо витребувати від відповідача за правилами статті 388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах щодо оцінки створення нового майна викладений у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази й надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для тверджень про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик