Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 697/1045/15-ц

провадження № 61-25656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ПриватБанк»,

представник позивача - Сафір Федір Олегович,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року у складі судді Русакова Г. С. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Фетісової Т. Л., Васильченко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 11 950,00 дол. США, з яких: 10 000,00 дол. США на споживчі цілі, 300,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з надання кредиту, 100,00 дол. США на страхування майна, 50,00 дол. США на особисте страхування та 1 500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 квітня 2018 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 12 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 6 110,77 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 125 759,61 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 430,36 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 327,91 дол. США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 4,66 дол. США, пені у розмірі 45,28 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 12,15 дол. США та штрафу (процентна складова) у розмірі 290,41 дол. США, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути зі ОСОБА_2

Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у жовтні 2015 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визнання кредитного договору від 25 квітня 2008 року недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що твердження банку про отримання нею кредиту згідно з кредитним договором від 25 квітня 2008 року є безпідставним, оскільки не підтверджено належними і допустимими доказами. Крім того, сторінки №№ 1, 2, 3, 4 кредитного договору вона не підписувала, що дало банку можливість фальсифікувати його зміст і внести суперечливі пункти до кредитного договору.

При укладенні оспорюваного кредитного договору банк не надав їй детальну інформацію про умови кредитування, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а графік погашення заборгованості є незрозумілим для споживача.

Крім того, вважала, що працівники Канівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» валютні кошти, призначені для сплати страхового платежу, викрали, оскільки кошти у розмірі 1 500,00 дол. США на рахунок закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгострах» (далі - ЗАТ СК «Інгострах») не поступали.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2015 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та пред'явив позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання недійним кредитного договору від 25 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що він є чоловіком ОСОБА_2 Оспорюваний правочин було укладено без його згоди, банк не повідомив його про те, що дружина звернулася із заявою про отримання кредиту. При укладенні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позичальнику детальної інформації про умови кредитування. Крім того, його дружина стверджує, що кошти за кредитним договором від 25 квітня 2008 року вона не отримувала, будь-яких угод з банком не укладала.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 червня 2017 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року у розмірі 6 110,77 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 12 травня 2015 року становить 125 759,61 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1 257,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд стягнув заборгованість за цими договорами з позичальника, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і позову ОСОБА_4, суд виходив із того, що заявниками пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем за вимогами про визнання недійсним кредитного договору від 25 квітня 2008 року, оскільки про порушення своїх прав вони дізналися у квітні 2008 року, а з позовом до суду звернулися за межами трирічного строку позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 березня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача. Також місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і позову ОСОБА_4, оскільки ці позови пред'явлено з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком не було надано суду належних і допустимих доказів отримання позичальником коштів у розмірі, визначеному кредитним договором від 25 квітня 2008 року, а саме коштів у розмірі: 300,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з надання кредиту, 100,00 дол. США на страхування майна, 50,00 дол. США на особисте страхування та 1 500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору.

Також банком не надано повної інформації про умови кредитування, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 11 950,00 дол. США, з яких: 10 000,00 дол. США на споживчі цілі, 300,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з надання кредиту, 100,00 дол. США на страхування майна, 50,00 дол. США на особисте страхування та 1 500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 квітня 2018 року.

Факт отримання ОСОБА_2 кредиту підтверджується її заявою про видачу готівки від 25 квітня 2008 року.

Твердження ОСОБА_2, що вона не підписувала кредитний договір спростовується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 29 листопада 2016 року, призначеної ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2016 року, згідно з яким кредитний договір від 25 квітня 2008 року було підписано ОСОБА_2

Також судом установлено, що 25 квітня 2008 року ОСОБА_2 було укладено із ЗАТ СК «Інгострах» договір страхування свого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 та договір страхування свого життя від нещасних випадків.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгострах», яке є правонаступником ЗАТ СК «Інгострах», підтвердило наявність договорів страхування майна і особистого страхування, укладених зі ОСОБА_2, та надходження страхових платежів за цими договорами.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнуто зі ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, апеляційний суд не звернув увагу, що пунктом 8.1 цього договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів.

Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягуючи із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд не звернув увагу, що умовами цього договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, та не встановив, які саме послуги за вказані винагороди надаються споживачу та чи є, з урахуванням цього, ці положення кредитного договору справедливими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, зокрема, щодо недійсності окремих умов кредитного договору від 25 квітня 2015 року та здійснених позичальником платежів на виконання цих умов, які впливають як на загальний розмір заборгованості за цим договором, так і на інші нарахування, базовою величиною якої є основна сума кредиту, то справу в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також колегія суддів не може погодитися із висновком апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки у разі визнання окремих положень кредитного договору несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Отже, суд безпідставно погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позовів про визнання кредитного договору від 25 квітня 2015 року недійсним в цілому.

Колегія суддів зазначає про те, що, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2 і позові ОСОБА_4, суд виходив лише із пропуску позовної давності.

За змістом пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України в мотивувальній частині постанови апеляційного суду повинно бути зазначено: встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносин; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови у позові в разі доведеності позовних вимог.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд не звернув уваги на те, що правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права або факту його порушення, та що рішення суду першої інстанції не містить жодного висновку щодо доведеності чи недоведеності зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 і позовних вимог ОСОБА_4 та залишив без змін рішення суду першої інстанції, яке не відповідає вимогам процесуального права.

Крім того, при новому розгляді справи, апеляційному суду необхідно визначитись, чи порушуються права та законні інтереси ОСОБА_4 укладенням кредитного договору з його дружиною.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то ухвалене апеляційним судом судове рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк