Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 546/1889/16-ц

провадження № 61-5957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2016 року у складі судді Цибізової С. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Омельченко Л. М., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 28 722, 80 грн.

В обґрунтування вимог позову банк зазначив, що 13 травня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 220, 00 дол. США зі сплатою 12, 70 % річних строком до 12 травня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 травня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Позичальник тривалий час умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

Як на правові підстави позову ПАТ «Дельта Банк»посилалося на положення статей 512-519, 526, 530, 536, 553, 554, 610, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивачем безпідставно не зараховано вчасно внесену ОСОБА_3 суму боргу на виконання рішення суду, у зв'язку з чим створено штучну заборгованість позичальника за відсотками, комісією та пенею. Враховуючи те, що термін сплати процентів та комісії за платежем сплинув 20 жовтня 2012 року, а позов банком подано 18 квітня 2016 року, суд зробив висновок про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Суд апеляційної інстанції ухвалою від 11 жовтня 2016 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Судове рішення апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що за період з 19 липня 2012 року до 20 вересня 2012 року у відповідачів наявна заборгованість зі сплати процентів та пені за кредитним договором, проте з урахуванням поданої представником ОСОБА_3 ОСОБА_5 заяви про застосування позовної давності судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення процентів і комісії за цей період через пропуск давності.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Заявник доводив, що після сплати позичальником грошових коштів на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості борг сплачений у повному обсязі не був, оскільки кредитний договір продовжував діяти до 12 травня 2015 року, тому штрафні санкції, комісії надалі нараховувалися. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. На переконання заявника, суд не дослідив матеріали справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що 20 вересня 2012 року він повністю розрахувався з банком за рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості, що підтверджується постановами державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції про закінчення виконавчих проваджень. Зарахування грошових коштів банк здійснив не у дату платежу, а з йому невідомої причини 09 жовтня 2012 року, при чому в рахунок погашення кредитної заборгованості зарахована не уся сплачена ним сума у розмірі 97 911, 59 грн, а лише її частина. Надалі банк зараховував залишок суми частинами до 03 вересня 2014 року, чим фактично штучно створив наявність боргу. Якщо банк передбачав можливість донарахування процентів і комісії за період з 19 липня 2012 року до моменту сплати позичальником суми заборгованості за рішенням суду 20 вересня 2012 року, то вимога позичальнику підлягала пред'явленню в межах позовної давності, до 20 жовтня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 16 лютого 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 травня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ 79-0191002/ФКВ-08, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 29 220, 00 дол. США зі сплатою 12, 7 % річних за весь час фактичного користування кредитом, строком до 12 травня 2015 року.

13 травня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 79-0191002/Zфпор-08, згідно з умовами якого вона поручилась перед банком за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

03 травня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» подало до суду позов про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2008 року № 79-0191002/ФКВ-08.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04 вересня 2012 року, на користь позивача стягнуто солідарно заборгованість з ОСОБА_3, ОСОБА_4 у розмірі 101 855, 34 грн та по 578, 47 грн судового збору з кожного.

Відповідач ОСОБА_3 на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 липня 2012 року здійснив платежі 17 серпня 2012 року на суму 464, 00 дол. США (що еквівалентно 3 708, 75 грн за курсом НБУ на день платежу) та на суму 235, 00 грн - за комісією. Остаточно залишок суми в рахунок погашення кредитної заборгованості ним внесено після отримання ухвали апеляційного суду, з вирахуванням з суми стягнутої заборгованості за рішенням суду платежів, здійснених у серпні 2012 року.

При нарахуванні заборгованості, яка є предметом цього позову, банк, зокрема, обраховував її за період від моменту ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі до його фактичного виконання. На заборгованість, яка утворилась за цей період, продовжив нараховувати комісію та пеню за договором, обґрунтовуючи це тим, що строк дії кредитного договору не закінчився.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили його строк, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов'язання.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Верховний Суд дійшов переконання, що, звернувшись до суду із позовом про стягнення із позичальника та поручителя кредитної заборгованості у повному обсязі, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом.

При порушенні суб'єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні.

У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду ухвалення рішення про захист порушеного суб'єктивного права і право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подання позовної заяви до суду про захист порушеного суб'єктивного права законодавець будь-яких строків не встановив.

Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активного здійснення належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом подання до суду позову про стягнення кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, таким чином, до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду, Верховним Судом враховано таке.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі або в договорі.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так й до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, оскільки таке право не підлягало захисту у зв'язку із припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Враховуючи системний аналіз наведених норм права, Верховний Суд зробив висновок про те, що банк не мав права нараховувати відсотки, пеню та комісію за кредитом, які стали предметом позову, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, відповідно, суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність.

Позиція банку, викладена у касаційній скарзі, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є хибною, оскільки у позові не заявлялися вимоги з цієї підстави.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що за результатом вирішення спору суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили по суті правильні рішення, проте помилково підставою відмови у позові зазначили сплив позовної давності, тому такі рішення підлягають зміні шляхом відмови у позові з підстав необґрунтованості пред'явлених позовних вимог банку, оскільки в результаті пред'явлення до позичальника позову про стягнення усієї суми кредитної заборгованості, банк згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, після чого право нараховувати проценти за кредитом припинилося.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Змінити мотивувальні частини рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2016 року, визначивши правовою підставою відмови у позові необґрунтованість пред'явлених позовних вимог.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик