Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 200/5546/16-ц

провадження № 61-15650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада,

третя особа - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ЖГ Красногвардійського району»), про визнання договорів оренди недійсними та про повернення орендної плати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 05 лютого 2003 року між нею та Дніпропетровською міською радою укладені договори оренди земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. за реєстровим № 433 та 434 відповідно. Проте до теперішнього часу орендодавець не передав їй за актом приймання-передачі та не виділив у натурі, порушуючи умови договорів та вимог статей 42, 93, 123-124 Земельного кодексу України, статей 15, 17 Закону України «Про оренду землі», земельні ділянки площею 0,0013 та 0,0015 га, що знаходяться за адресою: вул. Героїв Сталінграда, 114 у м. Дніпропетровську, (багатоквартирний жилий будинок) у зв'язку з чим вона фактично не користується вказаними земельними ділянками. Зазначила, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються у постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а не фізичним особам. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Також зазначила, що невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 05 лютого 2003 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. за реєстровими № 433 та № 434 та повернути їй сплачені суми орендної плати з урахуванням річних індексів інфляції за договорами оренди земельної ділянки у розмірі 15 873,67 грн.

Відповідач позов не визнало та пояснило суду, що умови договору оренди землі містяться в статті 14 Закону України «Про оренду землі», де умови і строки передачі земельної ділянки орендарю не передбачаються. Актів приймання-передачі земельних ділянок за договорами оренди землі Законом, станом на час складання договорів оренди, взагалі не передбачено. Договори оренди земельних ділянок складено з дотриманням всіх необхідних процедурних норм, у повній відповідності до чинного на час їхнього складання законодавства України, підписані сторонами, отже, складені на підставі вільного волевиявлення, у тому числі позивача, нотаріально посвідчені та зареєстровані у встановленому порядку, та є дійсним до 06 листопада 2017 pоку згідно з пунктом 2.1 договорів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним із моменту укладення договір оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року укладений між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. 05 лютого 2003 року за реєстровим № 433, (державна реєстрація у Книзі реєстрації договорів оренди землі від 14 березня 2003 року № 3065 договору оренди земельної ділянки). Визнано недійсним із моменту укладення договір оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року укладений між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. 05 лютого 2003 року за реєстровим № 434, (державна реєстрація у Книзі реєстрації договорів оренди землі від 04 березня 2003 року № 2998). У порядку застосування наслідків недійсності правочину Дніпропетровській міській раді повернуто ОСОБА_3 сплачені суми орендної плати за договорами оренди земельних ділянок від 05 лютого 2003 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. 05 лютого 2003 року за реєстровими № 433, № 434 у розмірі 12 097,82 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що виділення в натурі фізичній особі часток земельної ділянки державної або комунальної власності, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок і належні до нього будівлі й споруди, та їхнє окреме відчуження не допускається, а тому земельні ділянки площею 0,0013 та 0,0015 га, розташовані за адресою: вул. Героїв Сталінграду, 114 у м. Дніпропетровську під багатоквартирним жилим будинком не можуть передаватись в оренду фізичній особі.Міською радою фактично передано в оренду частину земельної ділянки окремому співвласнику багатоквартирного будинку, а не об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку, на якій розміщено багатоквартирний будинок, а тому оспорювані договори укладені з порушенням чинного на той час земельного законодавства, а саме статті 42 ЗК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності порушеного права позивача, оскільки матеріали цієї справи не містять відомостей про заперечення співвласників багатоквартирного будинку за адресою: вул. Героїв Сталінграду, 114 у м. Дніпропетровську чи балансоутримувача - КП «ЖГ Красногвардійського району» щодо оспорюваних ОСОБА_3 договорів оренди землі.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Указує на те, що відповідач не передав їй орендовані земельні ділянки за актом прийому-передачі та не виділив їх у натурі. Належним землекористувачем земельної ділянки на якій розміщено багатоквартирний житловий будинок є КП «ЖГ Красногвардійського району», яке не надавало своєї згоди на укладення спірних договорів. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, є підставою для визнання договору недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 серпня 1999 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу №889/Н, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І. Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1479, придбано нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв. м, розташоване на першому поверсі в житловому будинку по вул. Героїв Сталінграда, 114 у м. Дніпропетровську, за ціною 10 275,00 грн.

Нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв. м, розташоване на першому поверсі у житловому будинку по вул. Героїв Сталінграда, 114 у м. Дніпропетровську належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом від 29 вересня 1999 року, реєстраційний номер 1724, виданим Комітетом комунальної власності міської ради.

29 вересня 1999 року Комітетом комунальної власності міської ради та ОСОБА_3 складено акт прийому-передачі нежитлової будівлі (приміщення), згідно з яким Комітет комунальної власності міської ради передав позивачу, приміщення № 43, загальною площею 44,2 кв. м, розташоване на першому поверсі в житловому будинку по вул. Героїв Сталінграда, 114 у м. Дніпропетровську.

28 лютого 2000 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровського облвиконкому видане реєстраційне посвідчення про те, що у житловому будинку по вул. Героїв Сталінграда, 114 у м. Дніпропетровську, на першому поверсі розташоване нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв. м належить ОСОБА_3, на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 1999 року № 889/Н, про що здійснений запис у реєстрову книгу № 13 НФ, за реєстровим номером 721-112.

Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради за від 06 листопада 2002 року № 155/4 «Про передачу земельних ділянок по вул. Героїв Сталінграду,114» у спільну оренду та оренду ОСОБА_3, за фактичним розміщенням нежитлових приміщень», згідно з чинним земельним законодавством України, на підставі листа-замовлення ОСОБА_3, вирішено: затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, розроблені ДП «Дніпропетровський міський центр державного земельного кадастру», та передати земельні ділянки площею 0,0677 га (код ДЗК 78052044) у спільну оренду строком на 15 років і площею 0,0015 га (код ДЗК 78052045) в оренду строком на 15 років ОСОБА_3 за фактичним розміщенням нежитлових приміщень за адресою: вул. Героїв Сталінграду, 114 у м. Дніпропетровськ, код цільового використання землі - (УКЦВЗ) 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Визначити орендну плату за користування цими земельними ділянками у розмірі земельного податку, який обчислюється відповідно до вимог чинного законодавства. Встановити частку користування земельною ділянкою (код ДЗК 78052044), яка не підлягає окремому відчуженню та виділенню в натурі, ОСОБА_3 у спільному землекористуванні 1,88 % або 0,0013 га, код цільового використання землі - (УКЦВЗ) 1.11.6 (інша комерційна діяльність) (а. с.13).

05 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. за реєстровим № 433.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору, орендодавець передав, а ОСОБА_3 прийняла в оренду на умовах цього договору частку (1,88 %) у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,0677 га (площа частки складає 0,0013 га), що знаходиться за адресою: вул. Героїв Сталінграда, 114, Красногвардійський район, м. Дніпропетровськ, для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі Дніпропетровська за кодом 78052044 згідно з планом земельної ділянки, що додається. В пункті 1.2 вказаного договору зазначено, що підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 06 листопада 2002 року № 155/4. Згідно з пунктом 2.1 цього договору, земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія закінчується. Пунктом 3.1 вказаного договору встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1 305,40 грн, а в пункті 3.4 договору зазначено, що сума орендної плати індексується у разі збільшення ставок земельного податку за умови виплати її у повному обсязі до закінчення терміну дії договору. Відповідно до пункту 7.2.1 пункту 7.2 договору оренди земельної ділянки, орендодавець зобов'язаний передати у користування земельну ділянку у стані, придатному до використання за цільовим призначенням. У пункті 7.4.1 зазначено, що орендар зобов'язаний своєчасно вносити орендну плату відповідно до умов розділу 3 цього договору.

Цього ж дня між Дніпропетровською міською радою та позивачем укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. за реєстровим № 434. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду на умовах цього договору земельну ділянку площею 0,0015 га, що знаходиться адресою: вул. Героїв Сталінграда, 114, Красногвардійський район, м. Дніпропетровськ, для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 78052045 згідно з планом земельної ділянки, що додається. В пункті 1.2 договору зазначено, що підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 06 листопада 2002 року № 155/4. Згідно з пунктом 2.1 цього договору, земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія закінчується. Пунктом 3.1 договору встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1 506,23 грн.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 просила визнати недійсними вказані договори оренди земельної ділянки посилаючись на те, що вони укладені з порушенням статті 42 ЗК України, а також на те, що відповідач не передав їй за актом прийому-передачі та не виділив у натурі земельну ділянку відповідно до вимог статей 93, 123-124 Земельного кодексу України та статей 15, 17 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 42 ЗК України (в редакції від 01 січня 2002 року) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Отже, будь-яка територія набуває статусу прибудинкової виключно за умов, якщо: визначена актом на право власності або користування земельною ділянкою;призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Разом з цим у статті 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу та інше.

Відповідно до частини першої статті 127 ЗК України органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Тобто, органом місцевого самоврядування в межах його компетенції і в порядку, встановленому законом, передано в оренду земельні ділянки, розташовані в межах міста.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, оскільки відсутні відомості про заперечення співвласників багатоквартирного будинку за адресою: вул. Героїв Сталінграду, 114 у м. Дніпропетровську чи балансоутримувача - КП «ЖГ Красногвардійського району» щодо укладених із ОСОБА_3 договорів оренди землі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції від 01 січня 2003 року) Істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: 1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України. За згодою сторін у договорі оренди земельної ділянки можуть бути зазначені й інші умови (якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення договору оренди тощо).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судами встановлено і сторонами у справі не заперечується, що договори оренди земельної ділянки відповідають вимогам чинного на день їхнього укладення законодавства, а тому відсутні підстави вважати їх недійсними. При цьому відсутність акту прийому-передачі та виділу у натурі земельної ділянки також не є підставою для визнання оспрюваних ОСОБА_3 договорів оренди земельної ділянки, оскільки позивач як на підставу своїх вимог не надала суду жодного належного та допустимого доказу про те, що вона сплачуючи оренду плату за земельні ділянки починаючи з лютого 2003 року і до моменту звернення до суду із цим позовом (березень 2016 року), тобто протягом 13 років не користувалася земельними ділянками, що були надані їй за спірними договорами.

Враховуючи підстави поданого позову та вищезазначені положення законодавства, суд апеляційної інстанції, правомірно вмотивував відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик