Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

місто Київ

справа № 569/12790/15-ц

провадження № 61-1557зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач (заявник) - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Максимчук З. М., Собіни І. М., Хилевича С. В., ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Писаної Т. О., Попович О. В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 251-012/ФКВ-08 у сумі 213 589, 11 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 19 червня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 251-012/ФКВ-08, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 70 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 19 червня 2008 року до 16 червня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором від 19 червня 2008 року іпотекодавець ОСОБА_4 за іпотечним договором від 19 червня 2008 року № 251-012/Zфквіп-08 передала в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0, 12 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: с. Колоденка, Рівненського району, Рівненської області, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою, відповідно до укладеного договору поруки від 19 червня 2008 року № 251-012/ZФПОР-08 між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 251-012/ФКВ-08. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за договором.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до пункту 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з пунктом 6.2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісії, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями умов цього договору у разі порушення позичальником строків платежів, що встановлені цим договором. Починаючи з 20 січня 2015 року (дата чергового платежу за кредитом та сплати процентів) позичальник припинив здійснювати платежі на користь банку. Давши оцінку цій умові, суд першої інстанції зробив висновок, що датою виникнення права вимоги у позивача про дострокове погашення кредиту є 21 січня 2015 року. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України вимогу у порядку пункту 6.2 кредитного договору до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Отже, суд відмовив у задоволенні позову, дійшовши висновку про те, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2016 року скасовано. Судом позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 251-012/ФКВ-08 за період з 01 березня 2015 року до 28 липня 2015 року у розмірі 209 865, 04 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 192 459, 82 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13 723, 31 грн, заборгованості за комісією у розмірі 3 681, 91 грн у зв'язку із простроченням строку виконання зобов'язання. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що пред'явивши вимогу про погашення поточної заборгованості позивач не змінював строку та порядку виконання договору у цілому у зв'язку із порушенням виконання зобов'язання боржником і поручителем, а лише вимагав від позичальника сплати поточної заборгованості. ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 16 червня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, разом із установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що визначає зміст зобов'язання, яке виникло на основі договору. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань строк пред'явлення вимог кредитора до поручителя про повернення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційні скарги

ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 відхилено, рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року.

У заяві ОСОБА_3 просив скасувати судові рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини четвертої статті 559 ЦК України.

На підтвердження зазначеного ОСОБА_3 послався:

щодо підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-3018св15;

щодо невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - на постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України

№ 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2018 року відкрито провадження за поданою заявою про перегляд судових рішень у справі, витребувано матеріали справи з Рівненського міського суду Рівненської області.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про перегляд судового рішення необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 19 червня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір

№ 251-012/ФКБ-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 70 % річних на строк з 19 червня 2008 року до 16 червня 2023 року. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до укладеного договору поруки від 19 червня 2008 року

№ 251-012/ZФПОР-08 між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, згідно з яким поручитель поручилася перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до пункту 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 28 липня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 218 275, 91 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором кредиту.

28 серпня 2015 року у зв'язку із невиконанням зобов'язань за кредитним договором на адресу ОСОБА_3 направлена досудова вимога банку № 31.4-08/10170/15, в якій ПАТ «Дельта Банк» вимагав розглянути лист-вимогу у строки, передбачені законодавством та кредитним договором, та сплатити прострочену (поточну) заборгованість у розмірі 659, 41 дол. США та 4 686, 80 грн.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з пунктом 6.2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги від банку повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим договором, а також відшкодувати збитки, завдані банку, у разі порушення позичальником строків платежів, що встановлені цим договором.

Давши оцінку зазначеним обставинам, суди зробили висновок, що пред'явленням вимоги про погашення поточної заборгованості позивач не змінював строку та порядку виконання договору у цілому, у зв'язку із порушенням виконання зобов'язання боржником і поручителем.

ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 16 червня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, разом з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьої статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Суди зробили висновок, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя після спливу строку у більш ніж шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до спливу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань строк пред'явлення вимог кредитора до поручителя про повернення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-3018св15, суд, відхиляючи касаційну скаргу банку та залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким відмовлено у задоволенні позову банку, виходив із того, що строк кредитного зобов'язання визначено до 22 лютого 2010 року і договором поруки не встановлено строк її дії. Ураховуючи, що банк звернувся до суду із позовом лише у вересні 2011 року, тобто із пропуском шестимісячного строку для звернення із позовом до поручителя у порядку частини четвертої статті 559 ЦК України, касаційний суд дійшов висновку про наявність обставин, які зумовили припинення поруки.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 за позовом банку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів зазначено, що, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

За обставинами справи № 6-53цс14, у зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.5 договору право на зміну в односторонньому порядку умов кредитного договору, надіславши 26 червня 2012 року вимогу, у тому числі поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів не пізніше 28 липня 2012 року. Разом із тим, як установлено судом, після 28 липня 2012 року сторони продовжили виконувати свої права та обов'язки відповідно до первинних умов кредитного договору - згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів до 01 жовтня 2012 року, коли боржник перестав погашати кредит. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла у боржника за період з 01 жовтня 2012 року до травня 2013 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13 за позовом банку до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначено, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. За обставинами цієї справи суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що в договорі поруки не встановлено строк, після якого порука припиняється, і дійшов висновку про наявність підстав вважати, що порука припинилась у зв'язку з ненаправленням кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців, передбачених положенням частини четвертої статті 559 ЦК України. При цьому за умовами кредитного договору строк повернення кредиту зазначений 12 липня 2010 року, а банк звернувся до суду із позовом лише у листопаді 2012 року.

Таким чином, порівняння змісту досліджених судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними фактичними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов різних висновків щодо заявлених вимог.

У цьому висновку Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, банк не змінював строків виконання основного зобов'язання, як це передбачено положеннями статті 1050 ЦК України, судами вірно застосовано правила частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами установлених строків.

Таким чином, наявність обставин, що є підставою для перегляду справи, не підтвердилася, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик