Справа № 750/3938/16-ц Провадження № 22-ц/795/1028/2018 Головуючий у I інстанції - Литвиненко І. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 травня 2018 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 05.05.2018) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Проживання відповідача у вказаній квартирі перешкоджає ОСОБА_2 у здійсненні права власності на квартиру. Позивач як власник не може в повній мірі володіти, користуватися і розпоряджатися нею на свій розсуд, відповідач чинить в цьому перешкоди, не сплачує за житлово-комунальні послуги.

На пропозицію позивача звільнити квартиру ОСОБА_3 відмовилась і запропонувала вирішити це питання в судовому порядку.

З врахуванням уточнення позовних вимог позивач просив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Виселити ОСОБА_3 з квартири, що належить на праві власності ОСОБА_2, без надання їй іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.05.2018 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

04.06.2018 відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення від 05.05.2018. У своїй заяві посилалась, що на час ухвалення рішення не з»явилась до суду та не надала відзив на позовну заяву, оскільки не була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.06.2018 заяву ОСОБА_3 про скасування заочного рішення від 05.05.2018 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням місцевого суду від 05.05.2018, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та стягнути з останнього на користь заявниці понесені судові витрати.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права. Суд не перевірив фактичні дані в частині родинних відносин з позивачем на час набуття ним права власності на спірне житло.

У скарзі заявник посилається, що за час шлюбу з батьком позивача ОСОБА_4 спільно придбали спірну квартиру. З 23.11.2001 відповідач, як дружина, була зареєстрована в квартирі. Під час спільного проживання відбулась реконструкція та проведено поліпшення квартири. У 2015 році ОСОБА_4, не погодившись з відповідачем, подарував квартиру, набуту у шлюбі, своєму сину, позивачу по справі. ОСОБА_3 зазначає, що не зважаючи навіть на укладений договір дарування квартири вона мала право користування житлом. Шлюб з ОСОБА_4 було розірвано лише 13.06.2016. Суд не мав права виселяти відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 11.06.2002 між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.05.2016 розірвано (а.с. 40-41 т. 2).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2000 ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 трикімнатну квартиру зі всіма зручностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11 т. 1).

З інформаційної довідки КП «ЧМБТІ» від 23.11.2015 вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 23.11.2009 ОСОБА_4 є власником АДРЕСА_1 в цілому (а.с. 42 т. 2).

04.12.2015 ОСОБА_6 подарував вказану вище квартиру ОСОБА_2 (а.с. 8-9 т. 1).

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності містить відомості, що власником квартири на підставі договору дарування від 04.12.2015 є ОСОБА_2 (а.с. 10 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі з 23.11.2001 та знята з реєстрації 02.04.2016 (а.с. 16, 19, 127 т. 1).

07.04.2016 позивач ОСОБА_2 звернувся з письмовою вимогою до відповідача ОСОБА_3 щодо звільнення останньою квартири в термін до 14.04.2016 (а.с. 13 т. 1) на що отримав письмову відповідь про відмову добровільного виселення та вирішення вказаного питання в судовому порядку (а.с. 15 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, який не є членом сім»ї позивача, у належній йому квартирі, створює перешкоди позивачу у здійсненні прав власника.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім»ї позивача ОСОБА_2 який є власником спірної квартири в цілому з 04.12.2015.

Доводи апеляційної скарги щодо права користування житлом як член сім»ї власника житла будучи дружиною ОСОБА_4 не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки спірна квартира подарована останнім позивачу у справі, крім того шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем розірвано, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підтвердження обставин якими відповідач обґрунтовує свої заперечення.

Посилання в апеляційній скарзі на проведення реконструкції в період з 2003 по 2008, під час якої було змінено загальну та житлову площі квартири, доводи щодо узаконення у 2009 році цієї реконструкції через Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, що підтверджує право власності на нерухоме майно набуте у шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 25.11.2009, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Як вбачається, відповідно до змісту позовних вимог ОСОБА_2 підставою для пред»явлення позову до відповідача є вчинення перешкод у користуванні приватною власністю позивача, а саме квартирою 45 по вул. Преображенська, 16 у м. Чернігові, а предметом позову (вимогами) - усунути перешкоди у користуванні власністю та виселення.

Тобто, судом першої інстанції в даному конкретному спорі правильно встановлені та оцінені обставини щодо: наявності у позивача права власності на нерухоме майно; вчинення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні ним права користування своїм майном.

В цивільному законодавстві, а саме ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім»ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і зупинення розгляду даної справи посилання відповідача в суді апеляційної інстанції щодо наявності спору про право власності на вказану квартиру та відповідно пред»явлення до Деснянського районного суду м. Чернігова позову про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання не дійсним договору дарування, який як повідомлено учасниками судового розгляду подано вчетверте.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд даної справи в суді першої інстанції тривав з моменту пред»явлення позову до винесення заочного рішення 2 роки 1 місяць, в врахуванням часу зупинення розгляду справи.

Проте, межі зупинення провадження у справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Враховуючи викладене, не можуть бути підставою для скасування заочного рішення суду і посилання щодо не належного повідомлення про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки за заявою відповідача від 04.06.2018 було переглянуто зазначене рішення суду першої інстанції. Відповідно до ухвали від 19.06.2018 було встановлено, що суду не надано жодного доказу, який має істотне значення для справи та який не був досліджений судом, не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. Крім того, суд зазначив про зловживання зі сторони відповідача процесуальними правами, з метою затягування строків розгляду справи.

Матеріали справи містять витяг з журналу телефонограм, оголошення про виклик до суду (а.с. 123, 124, 138, 156, 157 т. 1), довідку Управління ДМС України в Чернігівській області від 10.04.2018 (а.с.127 т. 1) з якої вбачається, що ОСОБА_7 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, заяву ОСОБА_7 від 06.04.2018 (а.с. 128 т. 1), в якій вказана адреса зазначена як адреса фактичного проживання, судові повістки які не вручені за різними адресами (а.с. 113,114, 136,137, 160,161 т. с. 1), та акти (а.с. 162-164 т.с. 1).

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (на час розгляду справи) у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення у повному обсязі складено 13.08.2018.

Головуючий:Судді: