Ухвала

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 643/7215/16-ц

провадження № 61-34388 ск 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова

від 30 червня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2018 року за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про визнання факту проживання та визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання факту проживання та визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням та подав клопотання про забезпечення позову.

Позов мотивований тим, що він у лютому 2015 року за згодою свого діда вселився до квартири АДРЕСА_1, в якій дід був єдиною зареєстрованою особою, як член сім`ї діда, проживав разом з ним до його смерті та на даний час також проживає в цій квартирі, яка не приватизована.

Просив заборонити Харківській міській раді, її виконавчим органам, комунальному підприємству «Жилкомсервіс» (далі -КП «Жилкомсервіс») до вирішення справи по суті вчиняти будь-які дії, спрямовані на передачу у власність, в тому числі шляхом приватизації на надання права користування житловим приміщенням, на видачу ордера про вселення або надання інших речових прав будь-яким особам стосовно квартири за адресою, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Вказував, що органам Харківської міської ради ніщо не заважає надати іншій особі право користування житловим приміщенням та видати відповідний ордер, оскільки за їх даними спірна квартира є вільною, якщо ордер буде надано іншій особі, то виконати рішення суду без визнання в судовому порядку ордеру недійсним буде неможливо, що суттєво порушує його права.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 червня

2016 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено.

У порядку забезпечення позову заборонено Харківській міській раді, її виконавчим органам, КП «Жилкомсервіс» до вирішення справи по суті вчиняти будь-які дії, спрямовані на передачу у власність, у тому числі шляхом приватизації, та надання права користування житловим приміщенням, та видачу ордера про вселення або надання інших речових прав будь-яким особам стосовно квартири, яка знаходиться за адресою

АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу суду першої змінено, скасовано її в частині заборони Харківській міській раді, її виконавчим органам, КП «Жилкомсервіс» до вирішення справи по суті вчиняти будь-які дії, спрямовані на надання права користування жилим приміщенням, та видачу ордера про вселення або надання речових прав будь-яким особам стосовно квартири за адресою: м. Харків,

АДРЕСА_1. У частині заборони на передачу вказаної квартири у власність, в тому числі шляхом приватизації, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, залишено без задоволення.

Ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо заборони на передачу вказаної квартири у власність, у тому числі приватизації - залишено без змін.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова

від 30 червня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2018 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить вказані рішення судів скасувати.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховному Суду України № 9

від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди, правильно виходили із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а тому невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування статті 151 ЦПК України (2004 року) є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2018 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду

м. Харкова від 30 червня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2018 року за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про визнання факту проживання особи та визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : С. Ф. Хопта

О.В. Білоконь

Є.В. Синельников