Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/4789/15-ц
Номер провадження 22-ц/796/4803/2018
Головуючий у суді першої інстанції В.О. Волошин
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
25 липня 2018 року місто Київ

Номер справи 761/4789/15-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року ухвалене у складі судді Волошина В.О. в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва о 14 год. 40 хв., повне рішення складено 02 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, виділення в натурі частки у нерухомому майні, мотивованим тим, що він є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, власником 2/3 часток цієї квартири є його сестра ОСОБА_4 Відповідачі перешкоджають йому у користуванні та володінні належною на праві спільної часткової власності квартирою, відмовляють надати ключі від квартири з можливістю виготовити дублікат для себе. Просив суд зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у володінні, користуванні спірною квартирою, виділити в натурі належну йому на праві спільної часткової власності 1/3 частку спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2018 року позов ОСОБА_3. задоволено частково. Зобов'язано відповідачів не чинити перешкоди позивачеві у володінні та користуванні спірною квартирою, в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою, а також в частині стягнення судових витрат, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог та стягнення судових витрат з відповідачів.

В обґрунтування зазначив, що позивачем не доведено того, що відповідачі чинять перешкоди йому у користування спірною квартирою, вимога про вселення до квартири позивачем не заявлялась. Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції невірно надав оцінку показанням свідків і лише на їх підставі встановив фактично недоведені позивачем іншими доказами обставини вчинення відповідачами позивачу перешкод у користування квартирою. Суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не зазначив у оскаржуваному рішенні посилань представника ОСОБА_4 про те, що ніхто позивачу не перешкоджає у користуванні квартирою, а до суду він звернувся із даним позовом з метою у подальшому заселити у спірну квартиру свою повнолітню дочку, проти чого відповідач ОСОБА_4 заперечує. Суд першої інстанції викладаючи зміст позовних вимог помилково зазначив, що відповідачі проживають у спірній квартирі, однак суд не звернув увагу на те, що позивач не зазначав у позові, що відповідач ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі, на вказану обставину сторони не посилалися. Поза увагою суду залишилося і те, що позивачем не заявлялися вимоги про його вселення у спірну квартиру, а тому передчасним є заявлена ним вимога до відповідачів про їх зобов'язання не чинити перешкод у користування спірною квартирою, щодо якої невідомо чи має позивач намір на таке користування чи бажає використати рішення суду в якихось інших цілях. Крім того, ухвалюючи рішення проти кількох відповідачів суд першої інстанції не зазначив у ньому в якій частині воно стосується кожного з відповідачів, чи обов'язок є солідарним.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 своїм право на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся у відповідності до вимог закону, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від нього не надходило. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_5 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року оскаржується в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою, а також в частині стягнення судових витрат. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділення частки в натурі у нерухомому майні не оскаржується, а тому в цій частині законність та обґрунтованість рішення суду апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеною ту обставину, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Суд зазначив, що відповідачами не було надано доказів на спростування відсутності у позивача ключів від спірної квартири та наявність у нього вільного доступу до неї. При цьому суд взяв до уваги показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим, таким що відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Так, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинене порушене право та з яких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2013 року ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Співвласником вказаної квартири, а саме 2/3 її часток, є ОСОБА_4 Спірна квартира складається із двох суміжних кімнат, загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м. Позивач не проживає у даній квартирі, ключів від вхідних дверей квартири не має, а відповідно він позбавлений права користування своєю часткою у зазначеній квартирі.

Судом було достеменно встановлено, що між позивачем та відповідачами склалися неприязні стосунки, відповідачі не впускають позивача до квартири, не надають йому ключі від неї. Позивач намагався вирішити спір у позасудовому порядку, звернувшись до відповідачів з приводу того, щоб останні припинили чинити йому перешкоди у володінні і користування спірною квартирою шляхом надання примірників ключів від вхідних дверей квартири з можливістю виготовити їх дублікат для власного користування.

Зазначене також знайшло своє підтвердження у наданих свідками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 показаннях, які суд вірно врахував, ухвалюючи рішення.

Так, свідок ОСОБА_7 яка є дочкою позивача пояснила суду, що приходила до квартири разом з батьком декілька разів, намагалися потрапити до квартири, однак відповідачі їх не впускали, взагалі двері їм не відчиняли. Доступу до квартири її батько не має, оскільки відповідачі не надають йому ключів від спірної квартири.

Свідок ОСОБА_8 яка є дружиною позивача у своїх показаннях зазначила, що відповідачі не впускають позивача у спірну квартиру, ключі він неї не надають. Позивач успадкував належну йому частку спірної квартири після смерті матері, а його сестра та вітчим не допускають до неї позивача.

Отже, із показань свідків чітко вбачається, що відповідачі не допускають позивача до квартири, не надають йому ключів від вхідних дверей, чим чинять позивачу перешкоди у користування і володінні належним йому нерухомим майном.

Як встановив суд першої інстанції, беззаперечних доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять. Таких доказів не подано стороною відповідачів і до апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що наявні у матеріалах справи докази дають підстави вважати, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою. Ключів від квартири йому не надають.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено того, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки жодних доказів, які б підтверджували зворотне матеріали справи не містять.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано представником відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно встановив проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі суд апеляційної інстанції оцінює критично та відхиляє, оскільки зазначене не спростовує наявність перешкод у позивача в здійсненні ним свого права власності щодо спірної квартири. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є власником 2/3 часток спірної квартири. Суд достеменно встановив, що ОСОБА_4 як власники частини спірної квартири перешкоджає позивачу у користуванні належної йому частини квартири. У позовних вимогах позивач чітко зазначив про те, що просить суд зобов'язати двох відповідачів не чинити йому перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою.

Хибним є твердження апеляційної скарги про те, що суд ухвалюючи рішення стосовно двох відповідачів не вказав чи обов'язок є солідарним, оскільки рішенням суду зобов'язано обох відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні і володінні квартирою. Солідарного зобов'язання спірні правовідносини не передбачають. А також у рішенні суд зазначив, що з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 243,60 грн. з кожного.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи представника відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою та стягнення судового збору є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у володінні і користуванні спірною квартирою та стягнення судового збору, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду в частині його оскарження відповідає вимогам закону та відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у володінні і користуванні квартирою АДРЕСА_1 та стягнення судового збору залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 02 серпня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна