233 № 233/4128/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.,

за участі секретаря Кюсєвої Т.О.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її свекра ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 помер 02 січня 2016 року у м. Донецьку Донецької області та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй були видані лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у звязку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті ОСОБА_2 районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть свого свекра у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час.

У судовому засіданні заявниця підтримала заяву, просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, у судове засідання не зявився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Заявниця ОСОБА_1 народилася 19 грудня 1962 року у м. Донецьк Донецької області, згідно паспорту громадянки України зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2; відповідно до довідки УСЗН ОСОБА_2 міської ради № від 26 листопада 2014 року перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, фактична адреса: АДРЕСА_1 (а.с.3-6).

Згідно копії свідоцтва про одруження серії І-НО № 011292 від 11.02.1998 року чоловіком заявниці ОСОБА_1 є ОСОБА_4, а згідно копії свідоцтва про народження останнього серії V-УР № 1024580 від 19.12.1962 року, батьком її чоловіка є ОСОБА_3 (а.с.12-13).

Свекор заявниці ОСОБА_3 ОСОБА_3 народився 24 вересня 1938 року у м. Донецьку, та був зареєстрована разом із сімєю сина у м. Донецьку, вул. Кисельова, 1, - помер 02 січня 2016 року за вказаним постійним місцем проживання, у звязку з чим видано лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті №21 від 02.01.2016 року. Причиною смерті ОСОБА_3 зазначені «Хронічна судинно-мозкова недостатність. Наслідки інфарктів головного мозку. Церебральний атеросклероз із гіпертензією». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть свекра № 010402 від 04.01.2016 року, видане Київським відділом ЗАГС м. Донецька. Заявниця поховала свекра на кладовищі «Щегловка» м. Донецька, що підтверджується свідоцтвом про поховання від 03.01.2016 року місця та фотознімком місця поховання із відповідним написом на якому зазначені прізвище, імя та по-батькові похованого «Бречко Володимир Олександрович», а також дати народження та смерті останнього: «24.09.1938-02.01.2016» (а.с.14-17).

При цьому, перелічені документи про смерть ОСОБА_3 видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків.

ОСОБА_2 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.19-64/1736 від 01 серпня 2018 року заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3 оскільки предявлено документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.18).

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мав місце 02 січня 2016 року у м. Донецьку Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 95, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-317, 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1), заінтересована особа ОСОБА_2 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області (адреса місцезнаходження: м. Костянтинівка, вул. Театральна, буд. 5, ), про встановлення факту смерті особи в певний час, - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, та який був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, - 02 січня 2016 року у м. Донецьк, Донецька область, Україна.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя