Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 127/9472/16-ц

провадження № 61-6266св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В.,

Медвецького С. К., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ

«А-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі

5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, підписання цього договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Позивач зазначив, що відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання і не повернув кредит у встановлені строки, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 17 лютого 2016 року складає 14 817,04 грн, із яких: 4 997,42 грн - заборгованість за кредитом; 8 337,86 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 300,00 грн - пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 681,76 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 14 817,04 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня

2016 року позов ПАТ «А-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором від 01 квітня 2011 року б/н станом на 17 лютого 2016 року у сумі 14 817,04 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що боржник не виконав взяті на себе зобов'язання за умовами кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ «А-Банк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції участі не приймав та був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності, про що він указав у своїй заяві про перегляд заочного рішення суду та у поданій апеляційній скарзі. Останній платіж за кредитом здійснено 12 квітня 2011 року та з урахуванням строку дії кредитного договору, який відповідав строку дії картки, позивачу з березня 2013 року було достовірно відомо про порушення свого права, але позивачем без поважних причин пропущено, передбачений законом строк позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

У листопаді 2016 року ПАТ «А-Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ні умовами договору, ні нормами матеріального права не звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у вигляді сплати банку процентів і неустойки у розмірах встановлених договором у межах позовної давності, враховуючи, що правовідносини сторін не припинялися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 27 березня 2017 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 16 травня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 200/11343/14-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 25 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від іншого учасника справи не надходило відзиву на касаційну скаргу ПАТ «А-Банк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом із ухваленням нового рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 01 квітня 2011 року між ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком, який відповідав строку дії кредитної картки, тобто до 1 березня 2013 року.

Факт укладення сторонами кредитного договору підтверджується підписаною відповідачем заявою, яка разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складають кредитний договір.

Згідно з пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту картки, їх вид і строк дії визначений у заяві і пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена у заяві в розділі «Відмітки банку».

Пунктом 6.5 Умов та правил надання банківських послуг кредитного договору клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, перевитрат платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Починаючи з травня 2011 року ОСОБА_3 не виконує зобов'язання за договором.

Отже, з травня 2011 року позивач набув право на звернення до суду з вимогою про стягнення прострочених щомісячних платежів, а з 01 березня 2013 року -кредиту

вцілому.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача у травні 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні заборгованості, яка виникла станом на 28 лютого 2013 року (останній день дії картки, а отже і останній день дії кредитного договору) за тілом кредиту у розмірі 4 997,42 грн, відсотків за користування кредитом у розмірі 3 332,20 грн, комісії у розмірі 300,00 грн та штрафів (фіксована частина та процентна складова) у розмірі

1 181,76 грн у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем на стадії апеляційного розгляду.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року

№ 200/11343/14-ц, яка полягає у тому, що якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Разом з тим вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками за користуванням кредитом, нарахованими після закінчення строку дії кредитного договору у розмірі 5 005, 66 грн, також не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

За таких обставин, рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині стягнення нарахованих за межами строку дії кредитного договору відсотків у сумі 5 005,66 грн постановлено при неправильному застосуванні норм матеріального права, тому рішення в цій частині підлягають скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю цих вимог.

У решті рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2016 року скасувати в частині стягнення відсотків у сумі 5 005,66 грн та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 5 005, 66 грн відмовити.

У решті рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик