Справа № 206/725/17
Провадження № 2/206/92/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Таран М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

11.09.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 00005772 від 11.09.2012 (далі - договір лізингу), відповідно до якого відповідач зобов'язався передати у розпорядження позивача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1,6, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_5, двигун № НОМЕР_1 (транспортний засіб), а позивач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором на загальну суму 19134 дол. США, шляхом виплати лізингових платежів. Позивач просив встановити, що договір лізингу є нікчемним, в зв'язку із тим, що його не було нотаріально посвідчено, в порушення ст. 799 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 230386,31 грн., які були сплачені позивачем з 13.09.2012 по 24.02.2016 на виконання умов договору лізингу (а.с. 1-2).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки договір між сторонами було підписано у 2012 році, а звернення позивача з даним позовом мало місце вже у 2017 році (а.с. 84-86, 138-140).

Крім того, не погоджуючись із підставами позовної заяви, з якими звернувся до суду позивач, представник відповідача зазначив, що ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу (а.с. 114-117).

Щодо застосування строків позовної давності представник позивача зазначила, що дійсно, у даному випадку, може бути застосовано строк позовної давності, але частково, тобто з відповідача підлягає стягненню та сума, яка була сплачена позивачем на виконання умов договору, в межах строку позовної давності.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

02.08.2017 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухоруковим А.О. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Ухвалою суду від 23.08.2017 було задоволено заяву про відвід судді, справу передано до канцелярії суду для переачі в провадження іншого судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2017 цивільну справу розподілено судді Маштаку К.С.

30.08.2017 дану справу прийнято суддею Маштаком К.С.

20.12.2017 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 206/5014/16-ц за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення збитків за договором про фінансовий лізінг.

21.05.2018 провадження у справі було поновлено, призначено судове засідання. Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення представників сторін, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

02.08.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

11.09.2012 укладено договір про фінансовий лізинг № 00005772, згідно умов якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передано у розпорядження ОСОБА_3 об'єкт лізингу транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі НОМЕР_5, двигун № НОМЕР_2, а ОСОБА_3 зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів, відповідно до Договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 19134,00 дол. США. (а.с. 32).

Цим договором про фінансовий лізинг передбачено, що Лізингоодержувач придбає об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною Лізингодавцем.

Відповідно до графіку покриття витрат на виплати лізингових платежів, перші виплати позивачем мали бути здійснені 11.09.2012, та у послідуючому кожного 15 дня наступного місяця до 15.08.2017 включно (а.с. 107-110).

12.04.2017 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська із ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» було стягнуто заборгованість за Договором про фінансовий лізинг № 00005772 від 11.09.2012 у розмірі 29593 грн. 62 коп., тобто суму збитків, які ТОВ «Порше Лізинг Україна» поніс, у зв'язку із виникненням заборгованості зі сплати щомісячних платежів ОСОБА_3 (а.с. 158-167).

27.02.2018 вказане рішення було залишено без змін, згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. 168-173).

Даним рішенням було встановлено, що 25.11.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. був вчинений виконавчий напис № 1071 про повернення об'єкта фінансового лізингу, згідно з яким запропоновано повернути від ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше лізінг Україна» транспортний засіб Volkswagen модель Polo Sedan, кузов НОМЕР_5, рік випуску 2012, колір сріблястий, р/н НОМЕР_3, який був переданий в користування за договором про фінансовий лізінг № 00005772 від 11.09.2012, за невиплачену в період з 16.02.2015 по 19.05.2015 заборгованість станом на 19.05.2015 у розмірі 39713,40 грн.

Таким чином, судом вставлено, що виконання договору лізингу мало місце з 11.09.2012 до 16.02.2015, а саме до дати з якої у позивача почалась прострочка.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» у межах даної цивільної справи звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач почав виконувати умови договору, шляхом сплати лізингових платежів, згідно графіку покриття витрат лізингових платежів, у 2012 році.

Отже, саме з цього періоду розпочинається трирічний строк позовної давності для застосування наслідків нікчемного правочину.

Із позовною вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивач звернувся до суду 10.02.2017, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

При цьому, звертаючись із такою позовною вимогою, ні позивач ні його представник не навели обставин на обґрунтування поважних причин пропуску строку позовної давності й питання про поновлення пропущеного строку перед судом не ставили.

Аналогічного висновку, щодо пропуску строку позовної давності, суд прийшов й щодо іншої вимоги позивача, а саме: встановити, що договір лізингу є нікчемним, оскільки останній було укладено 11.09.2012, в той час як з даною вимогою позивач звернувся лише у 2017 році, жодного доказу, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила у межах строку позовної давності зі сторони позивача не зазначено, доказами не підтверджено.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 215, 220, 261, 267, 799, 806 ЦК України, ст. ст. 2, 13, 263, 264, 265, п. 15, п. п. 15.5 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 (місцезнаходження: 49124, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_4) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. П. Тичини, 1В, офіс "В", ідентифікаційний код юридичної особи 35571472) про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10.08.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак