Справа №266/4992/13-ц
Провадження№ 4-с/266/17/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська боргова компанія" на дії державного виконавця та скасування постанови про повернення виконавчого документу,

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника стягувача ТОВ "Українська боргова компанія" звернувся до суду зі скаргою, в обґрунтування якого зазначив, що 06.02.2014 року Приморським районним судом м. Маріуполя видано виконавчий лист № 266/4992/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ "Українська боргова компанія" заборгованості у розмірі 26575,10 гривень, а також судовий збір у розмірі 265,75 гривень. Так, Нікольським РВДВС ГТУЮ у Донецькій області винесено постанову № 43174614 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості, проте постановою № 43174614 від 16.05.2018 року державним виконавцем Скудніковою О.Ю. прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" без виконання, яку заявником отримано 17.07.2018 року. Також зазначено, що постанова про повернення винесена з порушенням чинного законодавства, а також не в повному обсязі виконані виконавчі дії. Так державний виконавець не звернувся до відповідних служб, з метою перевірки отримання закордонного паспорту України боржником, що в подальшому було б підставою для звернення до суду із поданням про обмеження у праві виїзду боржника до виконання ним зобовязань, що призвело до того, що рішення суду яке набрало законної сили певний період часу залишається без виконання. За таких обставин, з метою захисту своїх прав стягувач у справі змушений звернутися до суду із скаргою, в якій просив визнати рішення державного виконавця Скуднікової О.Ю. Нікольського РВДВС ГТУЮ у Донецькій області щодо винесення постанови № 43174614 про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" незаконним; скасувати постанову № 43174614 про повернення виконавчого документа стягувачу п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження"; зобовязати відповідальну особу Нікольського РВДВС ГТУЮ у Донецькій області відновити виконавче провадження № 43174614 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ТОВ "Українська боргова компанія" відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження"; зобовязати відповідальну особу Нікольського РВДВС ГТУЮ у Донецькій області вчинити дії щодо звернення до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням, відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження"; зобовязати начальника відділу Нікольського РВДВС ГТУЮ у Донецькій області вжити заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти контроль за діями державного виконавця.

В судове засідання представник заявника ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, не зявилась, звернулася із заявою про розгляд скарги за її відсутності.

Представник Нікольського РВДВС ГТУЮ у Донецькій області в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином.

Боржник ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду скарги, не зявився, із будь-якими заявами на адресу суду не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно положень ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на виконанні Нікольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження: ВП № 43174614 про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ "Українська боргова компанія" у відшкодування заборгованості за кредитним договором № 25-Н/11/24ФО від 27.07.2012 року у розмірі 26575,10 гривень, у відшкодування витрат судовий збір у розмірі 265,75 гривень, на підставі виконавчого листа № 266/4992/13-ц (2/266/1599/13), виданого Приморським районним судом м. Маріуполя від 06.02.2014 року. (а.с.5-6)

Постановою головного державного виконавця Нікольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_5Ю, від 16.05.2018 року прийнято рішення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" про повернення виконавчого листа № 2/266/1599/13, виданий 06.02.2014 року стягувачу. В обґрунтування зазначено, що вжити заходами майно боржника та доходи, на які можливо звернути стягнення не виявлено, згідно отриманих відповідей на запит державного виконавця рухомого майна належного боржникові не виявлено, відкритих рахунків боржник не має, не працює та пенсію не отримує. З метою забезпечення виконання рішення державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. (а.с.4)

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Скаржником не заперечується, що державним виконавцем здійснювалися заходи щодо встановлення майна боржника, виявлення відкритих рахунків, проте такі заходи не привели до встановлення майна на яке може бути звернуто стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилось безрезультатними.

Як аргумент на скасування постанови про закриття виконавчого провадження стягувач посилається на відсутність звернення держвиконавця до суду з клопотанням про обмеження боржника у праві виїзду за кордон, і невиконання дій державним виконавцем по встановленню фактів документування паспорту громадянина України для виїзду за кордон боржника.

Так, аналіз частини 2, 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" дає підстави зробити висновок про те, що звернення до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів відбувається тільки у разі встановлення державним виконавцем факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням та є його правом.

Таке звернення можливе за умови наявності доказів того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

Крім того, наявність або відсутність тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України не впливає на прийняття державним виконавцем рішення про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічна позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі № 727/10944/17, відповідно до якої колегія суддів погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанції, так зокрема із висновком апеляційної інстанції про виключення обставини звернення до суду за встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику до виконання зобовязань, оскільки наявність або відсутність такого обмеження не впливає на прийняття державним виконавцем рішення, а як наслідок відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не звернення державного виконавця до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику до виконання зобовязань не може бути підставою для скасування рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", тому скарга задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12,447,450,451 ЦПК України, суд

У Х ВА Л И В:

В задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська боргова компанія" на дії державного виконавця та скасування постанови про повернення виконавчого документу відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі, через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом пятнадцяти днів з дня її оголошення.

Суддя: Шишилін О. Г.