Справа № 441/309/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/6452/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області в складі судді Українця П.Ф. від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямГородоцького районного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року первинний позов задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_7 із квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 по 275 грн. 60 коп. судових витрат, з кожного. В задоволенні зустрічного позову представника ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на користування житловим приміщенням квартирою №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. відмовлено, за безпідставністю.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити в повному обсязі. Вважає, що судом порушено норми законодавства про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що судом не враховано, що позивач ОСОБА_5 в березні 2014 року вже звертався в суд до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення з квартири за адресою АДРЕСА_1 та визнання їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням та рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги набрало законної сили. Вказує на те, що ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідачів про виселення з квартири, яка не належить їй, а іншій особі ОСОБА_5, тому права позивача на володіння та користування майном не порушуються, оскільки остання такими не наділена, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені неправомірно. Судом не взято до уваги той факт, що спірна квартира була реалізована в межах процедури виконавчого провадження на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки та придбана не за кредитні кошти.

В судове засідання позивач ОСОБА_5 та відповідачі не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено суду не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивача ОСОБА_5, а також відповідача ОСОБА_2 захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, пояснення позивача та представника позивачів в заперечення скарги, що аналогічні доводам первісного позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви первісної та заперечень на неї, зустрічної позовної заяви, апеляційної скарги, усних та письмових пояснень, заяв, міркувань учасників справи та їх представників у судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 11, 60, 212 , ч.3 ст. 61ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321, ст.ст. 391 383, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, позицію Верховного Суду України у постанові від 18.03.2015р. у справі №6-158цс14 та задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, виходив з того, що з пояснень в суді ОСОБА_4, копії протоколу №1413684-8 від 13.02.2014р. убачається, що ОСОБА_5 придбав з прилюдних торгів квартиру №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. Із долучених до справи копій свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія ВТР №680768 за реєстр. №166 від 20.02.2014р., витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18038884 від 20.02.2014р. видно, що квартира №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл., що складається із трьох кімнат та кухні, загальною площею 58, 3 кв.м належить на праві власності ОСОБА_5 При зверненні з позовом до суду позивачі покликаються на той факт, що ОСОБА_5 є власником квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл., що ОСОБА_8, ОСОБА_2 і ОСОБА_7, як колишні власники спірної квартири скористались своїм правом на звернення до суду, просили про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, свідоцтва про право власності на квартиру, скасування запису про реєстрацію права власності, інше, однак їм було відмовлено у задоволенні їх позовних вимог. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської обл. від 08.12.2015р. частково скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської обл.. від 19.09.2014р., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_7 до відділу Державної виконавчої служби Городоцького РУЮ, Філії 14 приватного підприємства «Нива-В.Ш.», приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_9, співвідповідачів ОСОБА_5, реєстраційної служби Городоцького РУЮ, третя особа ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру, скасування запису про реєстрацію права власності та відновленням реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено. Рішення набрало законної сили 08.12.2015р. Між тим, із пояснень ОСОБА_4 в суді, убачається, що в квартирі №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. зараз проживають відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_7, що вони чинять перешкоди сімї ОСОБА_4 у користуванні їхнім майном, відмовляються добровільно виселитися, інше. Факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 у квартирі на вул. Авіаційній, 96/8 у м. Городку Львівської обл., тобто фактично створення ними перешкод сімї позивачів у користуванні та розпорядженні такою, підтверджується актом обстеження від 27.02.2014р., це ж видно із змісту зустрічного позову представника ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3 За наведеного, суд вважав встановленим, що квартира №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, що він згоди на проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 не давав, що останні не мають законних підстав для проживання у спірній квартирі та чинять перешкоди позивачам у користуванні та розпорядженні такою, а отже, що порушене право сімї ОСОБА_5 на користування та розпорядження належним їм майном підлягає захисту. Покликання представника ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві на той факт, що квартира №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. єдине житло її довірителів, що вони постійно проживають в ній суд з огляду на вищезазначену правову позицію у постанові від 18.03.2015р. у справі № 6-158цс14, оцінює як необґрунтовані. Твердження представника ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3, що квартира №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. не була придбана за кредитні кошти, а отже її довірителі можуть бути виселені з такої виключно за умови надання їм іншого постійного житла суд до уваги не взяв з огляду на той факт, що спірна квартира була реалізована в межах процедури виконавчого провадження на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а не внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, як на це покликається представник ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві. Покликання представника ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3, що ОСОБА_4 не є власником квартири, а отже її вимоги безпідставні суд оцінює як необгрунтовані з огляду на той факт, що остання з 24.09.2011р. є дружиною ОСОБА_5, що він під час шлюбу у 2014р. набув у власність спірну квартиру, яка відповідно до ст. 60 СК України є спільним майном подружжя. Отже, оскільки ОСОБА_5 є власником квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл., він та дружина - ОСОБА_4 згоди на проживання у такій ОСОБА_2 і ОСОБА_7 не давали, а вони не мають законних підстав для проживання у цій квартирі та чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні нею позивачам, тому підлягають виселенню, без надання іншого житловогоприміщення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, частина обставин, які суд вважав встановленими не доведена, а тому рішення суду підлягає до часткового скасування.

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14.03.2016р. звернулись з позовом в суд про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. мотивуючи його тим, що з 20.02.2014р. ОСОБА_5 є власником такої квартири, яка придбана з прилюдних торгів, однак відповідачі чинять йому та дружині ОСОБА_4 перешкоди у користуванні такою, без їх згоди проживають там, відмовляються добровільно виселитися, чим порушують їхні права.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської обл. від 16.12.2016р. у звязку із смертю ОСОБА_8 із справи виділено вимоги про його виселення із квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл. і в цій частині провадження закрито.

Представник ОСОБА_2 і ОСОБА_7 ОСОБА_3 06.07.2017р. звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, просила визнати за її довірителями право користування квартирою №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської обл., мотивуючи його тим, що вони постійно проживають у спірній квартирі, іншого жила не мають, що квартира ними не придбана за кредитні кошти, тому їх виселення можливе за умови надання їм іншого постійного житла.

Як вбачається із матеріалів даної справи, а також справ №441/404/14 ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення, зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ВДВС Городоцького РУЮ Львівської області, філії 14 ПП «Нива-В.Ш. та ін.. про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна та 2-446/2011 за позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10 В,І. про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (Городоцького районного суду Львівської області) та сторонами не оспорювалось та не спростовано, ОСОБА_5 з 20.02.2014 року є власником спірного житлового приміщення квартири №8 на вул. Авіаційній, 96 у м. Городку Львівської області. Така квартира придбана ним за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 (шлюб зареєстрований 24.09.2011 року Т.1 а.с. 15 свідоцтво про шлюб) та відповідно позивачі, стверджуючи, що така є їх спільною сумісною власністю, а відповідачі, колишні власники квартири протягом тривалого часу чинять їм перешкоди у користуванні їх власністю, звернулися в суд з даним первісним позовом про виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого.

Відповідачі заперечуючи позов та подавши зустрічний, вказують про те, що їх квартира реалізована з прилюдних торгів як предмет іпотеки, така квартира не була придбана за кредитні кошти, а тому вони мають право на проживання у ній до надання їм іншого житла, тобто вони, згідно вимог закону, можуть бути виселені лише з наданням іншого житла.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Із ряду правових позицій Верховного Суду України, а також Верховного Суду, які не можуть бути не враховані судом при розгляді справи, якими, як судами найвищих судових інстанцій зроблено детальний аналіз законодавства, що регулює правовідносини у спорах аналогічних із даним, вбачається таке:

«За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.».

Вказане є цитатою Постанови Верховного Суду України у справі №6-197цс16 від 22.06.2016 року, на яку зокрема посилалась і сторона відповідачів за первісним позовом у апеляційній інстанції.

Також, аналогічна за змістом правова позиція при розгляді справ із аналогічними правовідносинами висловлена у постановах по справах №6-1484цс15 від 21.10.2015 року; №6-1141цс16 від 14.12.2016 року; 6-1731цс16 від 21.12.2016 року Верховним Судом України, а також, зокрема, і у Постанові від 4.04.2018 року Верховного Суду у справі №725/68/17-ц (провадження 61-8131св18).

У цих постановах зокрема йдеться про таке:

«За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР)».

Як вбачається із матеріалів згаданих справ і даної та сторонами не оспорено та не спростовано, позивачі набули право власності на спірну квартиру в порядку придбання її з прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), що проведені 13.02.2014 року в порядку виконання рішення суду від 19.09.2011 року про стягнення з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_7В, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_10 заборгованості за кредитним договором. Однак, дана спірна квартира, яка була предметом іпотеки в забезпечення кредитного договору, про стягнення заборгованості за яким ухвалено рішення, не була придбана за кредитні кошти. Так кредитний договір та договір іпотеки між ЗАТ ОТП «Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_7В, а також ОСОБА_8 укладено 15.11.2006 року, квартира ж набута вказаними трьома особами у приватну спільну сумісну власність, згідно свідоцтва про право власності, виданого Городоцькою міською радою 17.10.2006 року.

Щодо доводів позивачів про те, що майно не було відчужене в порядку передбаченому для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення про це не приймалось, а квартира реалізовувалась на виконання рішення про стягнення коштів, то як правильно вказано відповідачами в апеляційній скарзі звернення стягнення на іпотечне майно в процесі виконання рішення про стягнення коштів є тією ж процедурою звернення стягнення із відповідними наслідками для виселення. Вказане вбачається із постанови Верховного Суду України на яку знову ж посилались відповідачі, у справі №61680цс16 від 28.09.2016 року, а саме у такій йдеться про таке:

«Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обовязки субєктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на обєкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобовязань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

З огляду на зазначене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 45 Закону України «Про іпотеку», за якою прилюдні торги можна провести за наявності одного учасника, придбавши майно за його початковою ціною».

Про це ж йдеться і в узгодженій правовій позицій Верховного Суду України, у якій вказано про відходження від інших правових позицій у цьому питанні справа №463/3250/14 постанова від 19.10.2016 року.

Щодо посилання позивачів на правову позицію Верховного Суду у справі №461/3031/14 від 23.01.2018 року (провадження №61-805св17), то як вбачається із вказаної постанови у такій жодним чином не йдеться про те чи спірне житло придбане за кредитні кошти чи ні, що має істотне значення, а крім цього, якщо припустити, що правовідносини у такій аналогічні до даної справи, то така правова позиція суперечить наведеному вище ряду правових позицій, які слід вважати більш детально висвітлюють спірне питання, а тому колегія суддів не вбачає підстав для відступу від таких.

Що ж стосується доводів позивачів у суді апеляційної інстанції про те, що у відповідачів наявне інше житло, у яке їх може бути виселено, то вказана обставина, на яку позивачі не посилались при поданні позову та яка в ході розгляду справи не перевірялась, доказів на підтвердження такої чи заперечення сторонами не подано, то такі відповідно не могли бути перевірені, зважаючи на предмет спору та вимогу про виселення відповідачів саме без надання іншого житла.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та саму скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду, що оскаржене слід скасувати в частині задоволення первісного позову та у цій частині ухвалити нове, яким у задоволенні позову слід відмовити. В решті рішення суду слід залишити без змін. А саме зустрічний позов не підлягає до задоволення зважаючи на те, що за позивачами за зустрічним позовом дійсно зберігається право на житло до надання іншого в порядку передбаченому, зокрема, згаданою ст. 109 ЖК України, а тому таке право додатковому встановленню не підлягає.

Щодо доводів відповідачів за первісним позовом, позивачів за зустрічним позовом про необхідність закриття провадження у справі з підстав того, що спір між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав вже був предметом розгляду суду та з цього приводу вже набрало законної сили рішення про відмову у позові, то такі теж не слід вважати обґрунтованими, оскільки спори, про які йдеться, за своїм складом учасників, та частково предметами та підставами є різними, а тому підстав для закриття провадження у справі не було як у суду першої інстанції, так і у апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11