АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/ 4640/2018 р. Головуючий у 1 інстанції - Рибак М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та

ОСОБА_2

про визнання недійсним договору дарування.

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р., та постановити нове, яким визнати недійсним договір дарування квартири від 01 липня 2016 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1416; судові витрати, понесені позивачем стягнути з відповідачів на користь позивача, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просила змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р. шляхом його доповнення абзацом, а саме : що наявні в матеріалах справи докази про стягнення заборгованості з відповідача за рішенням іншого суду не є встановленими обставинами та підлягають доказуванню, а в іншій чистині залишити без змін, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 01.07.2016 р. між ОСОБА_3 (за договором - Дарувальник) та ОСОБА_2 (за договором - Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири під АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

Відповідно до п.10 договору, дарувальник та обдаровувана в присутності нотаріуса стверджують, що розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до п. 15 договору, право власності на відчужувану квартиру у обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Із наданої відповідачем ОСОБА_2 копії витягу із Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що 01.07.2016 р. було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру під АДРЕСА_1

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договор з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину с недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обгрнутовуючи позов позивач посилався на те, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки був укладений між відповідачами з метою уникнення виконання позивачем своїх обов»язків за договором позики, який усвідомлював негативні наслідки, які можуть настати для нього через неповернення позики; також посилався на те, що договір укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, укладений між близькими особами, що відповідач ОСОБА_3 на день подання позову зареєстрований у цій квартирі, що на нього оформлені усі особові рахунки для сплати комунальних послуг, що він фактично продовжує проживати у цій квартирі. З цих підстав просив визнати договір дарування недійсним.

Відповідно до п.п.1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, а саме - квартиру, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на неру хоме майно; договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Суд правильно вважав, що реєстрація відповідача ОСОБА_3 в цій квартирі, а також не проведення реєстрації місця проживання відповідачки ОСОБА_2 не свідчить про фіктивність договору дарування та відсутність намірів сторін щодо укладення саме договору дарування майна. Також не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним проживання дарувальника у квартирі обдарованого та оформлення на нього особових рахунків для сплати комунальних послуг.

Суд правильно вважав, що не можуть бути доказом фіктивності договору дарування угоди щодо передання квартири в оренду фізичній особа та отримання орендної плати, оскільки такий договір оренди було укладено 10.02.2016 р., тобто до передання квартири в дар відповідачці ОСОБА_2

Суд також правильно дійшов висновку, що не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним доводи позивача щодо укладення цього договору з метою уникнення негативних наслідків, в разі неповернення позивачем боргу.

Так, з матеріалів справи вбачається, до договір дарування був укладений 1.07.2016 р., а договір позики між ОСОБА_3В та ОСОБА_1 - 3.12.2012 р.; рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 було постановлено - 12.04.2017 р.

Таким чином, станом на час укладення договору дарування - 1.07.2016 р. не було жодного судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_3, крім того, позивачем не надано доказів того, що вказане рішення про стягнення боргу набрало чинності.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що саме по собі настання на дату укладення спірного договору, обов'язку відповідача ОСОБА_3 щодо повернення позики не свідчить про загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки, такого рішення на дату укладення договору не було.

Оскільки, судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01.07.2017 р., то суд обгрунтовано дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Також не підлягають задоволенню і вимоги апеляційної скарги представника ОСОБА_2 щодо зміни мотивувальної частині рішення, оскільки, на час постановлення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, докази щодо набрання чинності рішенням суду про стягнення з відповідача заборгованості були відсутні, і про це було вказано у рішенні (а.с.17 т.2).

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 27.07.2018 р.

Головуючий :

Судді :