Справа № 466/3531/17 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/205/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Глинської Д.Б. від 11 грудня 2017 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року, в якому ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року виправлено описку, в задоволенні позову квартирно експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

Дане рішення оскаржив Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова.

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважають, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права. Зазначають, що у 2004 році на підставі рішення житлової комісії Львівського гарнізону, територіального комітету №3 профспілки працівників ЗСУ, ОСОБА_2 на склад сім'ї три особи була виділена двокімнатна квартира №24 за адресою: м. Винники, вул. Івасюка, 21 (житлова площа 33,19 м.кв.), про що у подальшому Винниківською міською радою оформлений та виданий відповідний ордер. На даний час зазначена квартира приватизована ОСОБА_2, участь у чому прийнято її сином та дочкою. Вказують на те, що будучи забезпеченою житлом на весь склад сім'ї, громадянка ОСОБА_2 повинна була здати у розпорядження квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова раніше займане житлове приміщення №76 у гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Клепарівська, 39а, що належить до житлового фонду Міністерства оборони України.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви; заперечення на позовну заяву; апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень та заяв поданих учасниками справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст. 60 ЦПК України, ст. 109 ЖК України, ст. 127, ч. 2 ст. 128, ст. 129, чч. 1, 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення тавідмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що будинок на вул. Клепарівській, 39а у м. Львові є гуртожитком. Кімната №76 в гуртожитку на вул. Клепарівській, 39а у м. Львові надавалась відповідачу ОСОБА_2 у звязку з тим, що остання перебувала і перебуває з Міністерством оборони України у трудових відносинах. З довідки №16/4923 від 21 вересня 2004 року, яка видана Управлінням житлово комунального господарства, вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку з 21 березня 2003 року та в пільговому списку як одинока мати. У 2004 році, на підставі рішення житлової комісії Львівського гарнізону (протокол №20 від 08.10.20014 року), територіального комітету №3 профспілки працівників ЗСУ (протокол №30 від 15.10.2004 року), обєднаного комітету профспілки працівників ЗСУ (протокол №61 від 19.10.2004 року) ОСОБА_2 на склад сімї три особи (вона та двоє неповнолітніх на той час дітей: ОСОБА_3, 1998р.н., та ОСОБА_4, 2001р.н.) була виділена двокімнатна квартира №24 за адресою: м. Винники, вул. Івасюка, 21. У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає у кімнаті №76 в гуртожитку на вул. Клепарівській, 39а у м. Львові з 1993 року та оплачує всі комунальні послуги. Неповнолітня донька відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 проживає з матірю за вказаною адресою, а відповідач ОСОБА_3, який навчається у навчальному закладі Міністерства оборони України, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, позивачем не надано суду доказів про перебування будинку на вул. Клепарівській, 39а у м. Львові на балансі квартирно експлуатаційного відділу м. Львова. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог квартирно експлуатаційного відділу м. Львова слід відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

У травні 2017 року Квартирноексплуатаційний відділ м. Львова звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Служба в справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив постановити рішення, яким виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати №76 у гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 39а, без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що у 2004 році на підставі рішення житлової комісії Львівського гарнізону, територіального комітету №3 профспілки працівників ЗСУ, обєднаного комітету профспілки працівників ЗСУ ОСОБА_2 на склад сімї три особи (вона та двоє неповнолітніх на той час дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4) була виділена двокімнатна квартира № 24 за адресою: м. Винники, вул. Івасюка,21, про що у подальшому Винниківською міською радою оформлений та виданий відповідний ордер. На даний час вищевказана квартира приватизована ОСОБА_2 У звязку з вищенаведеним, ОСОБА_2 повинна була здати у розпорядження квартирно експлуатаційного відділу м. Львова раніше займане житлове приміщення №76 у гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Клепарівська, 39а, що належить до житлового фонду Міністерства оборони України. Таким чином, вважає, що відповідачі безпідставно, утримуючи житлову площу у гуртожитку, порушують права та законні інтереси інших військовослужбовців, що проживають у межах Львівського гарнізону та відповідно не можуть реалізувати своє право на забезпечення жилими приміщеннями.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 109 ЖК України (на яку посилався позивач при зверненні до суду), Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Також, згідно із статтею 116 ЖК України , Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім цього, відповідно до ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Окрім цього відповідно до статті 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 1.12.1997 року відповідачу ОСОБА_5 в складі сімї одна особа було надано право на проживання у спірному житловому приміщенні гуртожитку МО України та така у спірній кімнаті №67 проживає і по даний час (із збільшенням її сімї), а саме фактично з донькою ОСОБА_4, згідно ж довідки про склад сімї вказано три особи, відповідачі по справі.

Дійсно, у 2004 році відповідачам на сімю в складі трьох осіб було надано окрему двокімнатну квартиру №24 на вул. Івасюка, 21 в м. Львів-Винники та за такою адресою на даний час проживає відповідач ОСОБА_3

Однак, як вбачається із матеріалів справи та знову ж сторонами не оспорено та не спростовано, відповідач ОСОБА_2 як на час надання житла у гуртожитку, так і надалі перебуває у трудових відносинах з Міністерством оборони України, у віданні якого перебуває гуртожиток, ОСОБА_6 є неповнолітньою, ОСОБА_3 навчається у навчальному закладі МО України.

При наданні житла у м.Винники жодних рішень щодо звільнення спірного житла відповідачами будь-яким органом не приймалось та таке у матеріалах справи відсутнє.

Також, наведені вище норми, зокрема, одна із вказаних норм, на яку посилався позивач (а саме 109 ЖК України) не містять положень щодо необхідності виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення під час перебування відповідача ОСОБА_2 у трудових стосунках із МО України. Тобто норм закону, які б надавали суду можливість вирішення питання про виселення відповідачів із спірного житла позивач не навів.

Крім цього, позивачем не наведено жодних доводів про те чи є сімя відповідачів у звязку із забезпеченням їх житлом у 2004 році такою, що не потребує забезпечення житлом, чи перебуває хтось із сімї на черзі для отримання житла, покращення житлових умов, тощо.

Окрім цього, навіть якщо припустити доведеність попередніх обставин на користь позивача, ним жодним чином не вказано про необхідність звільнення вказаного житла в інтересах скажімо інших осіб, що потребують житла, покращення житлових умов таких осіб, тощо на противагу інтересам відповідачів. Тобто не вказано про нагальну необхідність втручання у приватне, сімейне життя відповідачів та у право на повагу до їх житла, а саме необхідність звільнення житла, якої протягом 14 років з часу отримання квартири відповідачами у 2004 році не існувало (оскільки жодних даних про те, що позивач протягом вказаного часу звертався до відповідачів з вимогами про виселення ними не наведено), що могло б бути тим збалансуванням інтересів відповідачів та суспільних інтересів та можна було б не вважати необхідними в демократичному суспільстві для втручання у згадані одні з найважливіших прав осіб, що гарантуються, окрім національного законодавства, також, і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Глинської Д.Б. від 11 грудня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26.07.2018 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_7