Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 367/3485/15-ц

провадження № 61-20402 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_3,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 8 листопада 2016 року у складі судді Чернова Д. Є. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_5, про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення на підставі постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 прокуратурою було виявлено порушення вимог земельного законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою Київської області у приватну власність громадянам земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. 21 жовтня 2010 року рішенням Гостомельської селищної ради Київської області № 1449-56-V затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, та передано їй безоплатно у власність земельну ділянку. 9 листопада 2010 року ОСОБА_5 на підставі вищевказаного рішення селищної ради отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. 18 листопада 2010 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Зазначене рішення селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними, оскільки у приватну власність ОСОБА_5 було передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту смт Гостомеля Київської області. Землі лісового фонду за межами населених пунктів не можуть передаватися до комунальної власності, проте на момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісового господарства та знаходилась у кварталі № 19 Київського лісництва. Погодження на вилучення з постійного користування зазначеної земельної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав.

Отже, спірну земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_5 передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель. Крім того, ця земельна ділянка є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду. Про вищевказані порушення земельного законодавства прокурор довідався лише після проведення перевірки на підставі постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року, тому строк позовної давності не пропущено.

З урахуванням викладеного перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України просив суд визнати недійсними: рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну ділянку від 9 листопада 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_5, витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1500 га по АДРЕСА_1

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 8 листопада 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказами підтверджено, що на момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісового господарства та згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва. Отже, спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_5 з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України. Проте прокурором пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки, 25 жовтня 2010 року, оригінали рішень Гостомельської селищної ради Київської області щодо передачі у власність земельних ділянок, у тому числі по вул. Київській у смт Гостомелі Київської області та повний пакет документів, на підставі яких приймались ці рішення, селищною радою були надані на вивчення прокурору м. Ірпеня Київської області, тобто саме з цього часу прокурору було відомо про порушення земельного законодавства.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року апеляційна скарга першого заступника прокурора Київської області відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_5 з порушенням земельного законодавства, у тому числі з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України. У 2010 році прокуратурою проводилась перевірка законності надання у власність громадян земельних ділянок, у тому числі по вул. Київській у смт Гостомелі Київської області, тому прокурором пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки з позовом він звернувся лише у травні 2015 року. При цьому зазначив, що Кабінет Міністрів України через спеціально створені ним уповноважені органи в галузі земельних відносин міг довідатися про його порушене право.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в отриманих у 2010 році прокурором рішеннях селищної ради не містилась інформація, яка давала б можливість ідентифікувати земельну ділянку відповідача з землями лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство». Тому прокурор не знав і не міг знати про порушене право Кабінету Міністрів України на спірну земельну ділянку. Крім того, Кабінет Міністрів України не був учасником незаконного вилучення земельної ділянки, а саме до його повноважень віднесено вирішення цього питання і суд не встановив, коли позивач, а саме Кабінет Міністрів України, узнав про порушене право. Отже, прокурору стало відомо про порушення земельного законодавства при винесенні селищною радою спірного рішення лише у 2014 році після проведення відповідної перевірки, тобто строк позовної давності ним пропущено не було.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, прокурор звернувся з позовом до суду з пропуском встановленого законодавством строку позовної давності.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 жовтня 2010 року рішенням Гостомельської селищної ради Київської області № 1449-56-V затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передано їй безоплатно у власність цю ділянку.

9 листопада 2010 року ОСОБА_5 на підставі вищевказаного рішення селищної ради отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

18 листопада 2010 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1

Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 1 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Згідно з цим Указом Кабінет Міністрів України зобов'язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 постановлено провести перевірку у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га.

Визнаючи позов обґрунтованим, так як земельна ділянка відведена ОСОБА_5 з порушенням вимог ЗК України та ЛК України, а такі мотиви судових рішень ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не оскаржили, та відмовляючи у його задоволенні у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції на час пред'явлення позову покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Гостомельською селищною радою Київської області та ОСОБА_3 заявлено про застосування позовної давності (а.с. 64-73, 90-93 т. 1).

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінету Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року № 6-3029 цс 15.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, апеляційний суд взагалі не з'ясував, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Апеляційний судна зазначені положення закону уваги не звернув, а вирішуючи спір, послався на те, що прокурор дізналася про порушення земельного законодавства у 2010 році, коли ним було отримано оригінали рішень Гостомельської селищної ради Київської області, проте матеріальним позивачем є не прокурор, а Кабінет Міністрів України, тому не встановивши коли про порушення свого права дізнався Кабінет Міністрів України, в інтересах якого прокурор звернувся з позовом до суду, ухвалив рішення з порушенням наведених вище норм права.

Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з 2010 року (без визначення конкретної дати), що не відповідає частині першій статті 261 ЦК України про початок перебігу строку позовної давності від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року вищевказаних положень закону та обставин справи не врахував, доводів прокурора не перевірив.

Водночас відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відтак, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк