Номер провадження: 22-ц/785/1296/18
Номер справи місцевого суду: 514/412/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Фабіжевській Т.С..,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представників відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, який у подальшому було нею уточнено, до ОСОБА_6 про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на майно.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 24 лютого 2014 року Тарутинським районним судом Одеської області винесено ухвалу у справі №2-456/11 року, якою визнано мирову угоду, укладену між сторонами виконавчого провадження ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_10, ОСОБА_6. На підставі якої ОСОБА_6 прийняв у власність 1/2 частку житлового будинку, розташованого в смт. Тарутине Одеської області по вулиці Радісна №14 та 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий №:02:002:0228, розташованої за тією ж адресою, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд які їй належать.

На підставі вищезазначеної мирової угоди зазначене вище майно було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_6.

Однак, 23 грудня 2015 року ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року про затвердження мирової угоди скасовано та передано справу для вирішення питання щодо затвердження мирової угоди на новий розгляд.

Ухвалою Тарутинського районнного суду Одеської області від 18 березня 2016 року у визнанні мирової угоди від 07 жовтня 2013 року укладеної між сторонами виконавчого провадження ОСОБА_4 та ОСОБА_9 який діє від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на стадії виконання відмовлено.

На підставі вказаного, позивачка ОСОБА_4 посилаючись на те, що в даному випадку, внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування можливе лише у разі скасування записів про проведену державну реєстрацію прав звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти позову посилаючись на те, що в цій справі його довіритель не є відповідачем, оскільки він не є органом, який реєстрував право власності.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження по даній справі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

ОСОБА_11 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У пунктах 9 та 10 частини 1 статті 27 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року по справі №6-6309св11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, ОСОБА_10, про визнання попереднього договору недійсним, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 195 000 грн. авансу та 1950 грн. судового збору, а всього 196 950 гривень.

Рішення касаційного суду було звернуто до виконання на підставі виконавчого листа №2-456/11 від 14 квітня 2012 року, виданого Тарутинським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 196 950 гривень.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_12 від 21 травня 2012 року відкрито виконавче провадження ВП №32709147 по примусовому виконанню вказаного виконавчого листа.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року по справі №2-456/11 за поданням виконуючої обовязки начальника відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_13 про визнання мирової угоди на стадії виконання, визнано мирову угоду, укладену між представником ОСОБА_6, ОСОБА_10 ОСОБА_9 та ОСОБА_4, якою на виконання своїх зобовязань по сплаті 196 950 грн. та на виконання і погашення будь-яких вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 по сплаті з вказаних сум інфляційних втрат, 3% річних, витрат у виконавчому провадженні та будь-яких можливих нарахувань на суму боргу, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_6: 1/2 частку житлового будинку, розташованого в смт. Тарутине Одеської області по вул. Радісна, 14, який належить її на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 грудня 2006 року приватним нотаріусом Тарутинського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим номером 5245, право власності зареєстровано 28 грудня 2006 року та 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: :02:002:0228, розташованої в смт. Тарутине Одеської області по вул. Радісна, 14, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №037411, виданого 30 травня 2011 року, загальна площа земельної ділянки 0,0916 га, площа 1/2 частки, що передається у власність ОСОБА_6 0,0458 га (а.с. 96-98).

ОСОБА_11 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24470189 на підставі заяви ОСОБА_15 за реєстраційним номером 7311711 від 09 липня 2014 року за останнім було проведено реєстрацію речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі ухвали Тарутинського районного суду Одескої області від 24 лютого 2014 року по справі №2-456/11, а саме: земельної ділянки №14 по вул. Радісна, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області, кадастровий номер: :02:002:0228 на підставі рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 14559510 від 19 липня 2014 року та житлового будинку №14, розташованого по вул. Радісна, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14559510 від 19 липня 2014 року (а.с. 12).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року у справі №2-456/11 про затвердження мирової угоди скасовано та передано справу на новий розгляд для вирішення питання щодо затвердження мирової угоди (а.с. 13-16).

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року по справі №2-456/11 у визнанні мирової угоди від 07 жовтня 2013 року, укладеної між сторонами виконавчого провадження ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на стадії виконання відмовлено (а.с. 17).

За таких підстав, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, оскільки підстава для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 була скасована, то державна реєстрація права власності за ОСОБА_6 на 1/2 частку будинку та 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: вул. Радісна, 14 смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області також підлягає скасуванню.

Посилання представника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобовязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Однак, представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного доказу у підтвердженя заперечень проти позову.

Навпаки, судом першої інстанції з достовірністю та обєктивно встановлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року про затвердження мирової угоди скасовано та передано справу на новий розгляд для вирішення питання щодо затвердження мирової угоди (а.с. 13-16), а в подальшому ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року у визнанні мирової угоди від 07 жовтня 2013 року, укладеної між сторонами виконавчого провадження ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_6, на стадії виконання - відмовлено (а.с. 17), що свідчить про те, що була скасована підстава для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 й в свою чергу є законна підстава для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на спірне майно.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких підстав, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_6 порушив її право власності на спірне майно й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на 1/2 частку будинку та 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: Одеська область Тарутинський район смт.Тарутино вул. Радісна, 14.

Твердження представника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасування, а провадження у справі підлягає закриттю, оскільки вимоги ОСОБА_4 слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, не приймаються до уваги за таких підстав.

У пунктах 1 - 3 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розяснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 114 ЦПК).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно статті 16 ЦПК не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємоповязані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Усуваючи розбіжності у застосуванні у застосуванні статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України, Верховний Суд України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі №6-782цс17 дійшов такого правового висновку, а саме, «відповідно до статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

ОСОБА_11 з пунктами 1, 5 частини другої статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обовязках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема повязаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

З огляду на положення статей 1 та 15 ЦПК України, статті 2 КАС України не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та субєктом приватного права фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом права не публічного, а цивільного, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, хоч в спорі й бере участь субєкт публічного права.

Аналогічного правового висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі №802/17921/17-а.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правовий висновок Верховного Суду України та Верховного Суду, приведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що у даному випадку між сторонами у справі виник спір з цивільних правовідносин, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно зясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм вірну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3