АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/5036/2018
ПОСТАНОВА

МЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача ПоліщукН.В.

суддів Білич І.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Гуменюк А.І. 24 березня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства &q? т;Фідобанк&quuo;, ОСОБА_4 про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила: визнати додаткову угоду від 28 жовтня 2011 року №4 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року, такою, що укладена з використанням нечесної підприємницької практики; визнати додаткову угоду від 28 жовтня 2011 року №4 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року, недійсною з моменту укладення.

Вимоги обґрунтовує тим, що 28 жовтня 2011 року між ПАТ &qu8 ;Ерсте Банк&q?ку;, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №4 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року (про заміну сторони за кредитним договором), відповідно до якої відбулась заміна боржника у зобов&q?ас;язанні та у кредитний договір внесено зміни.

Зазначає, що при укладенні додаткової угоди їй не надано інформації відповідно до ч.1 ст.15 Закону України &q?но;Про захист прав споживачів&qu&q; та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також відбулось порушення цих вимог при підписання із нею додаткової угоди, що є нечесною підприємницькою практикою. Вказує також, що їй не вручено примірник кредитного договору та його нової редакції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати додаткову угоду недійсною, оскільки кредитний договір не є укладеним та застосувати наслідки недійсності такого правочину згідно ст.1057-1 ЦК України.

Вказує на незгоду з висновком суду про те, що кредитний договір відповідає вимогам закону, його умови не викликали питань та договір виконувався нею. Посилається на те, що строк позовної давності не пропущено. Зазначає, що сума кредиту становила 213827,14 доларів США, а процентна ставка 13,8% (Додаткова угода №3 від 12 листопада 2010 року), проте у Додатковій угоді №4 від 28 жовтня 2011 року сума кредиту вже становить 163000 доларів США, а процентна ставка 12,5%; змінено також і строк кредитування. Посилається на ненадання інформації про кредитування невідповідність договору вимогам закону, оскільки не відповідає первісному кредитному договору. Вказує про недійсність Кредитного договору №014/1349/18/02422, оскільки на неї покладено також відповідальність за Кредитним договором №014/1349/18/02423 від 17 травня 2007 року, для забезпечення якого в іпотеку 18 травня 2007 року передано майно, що також забезпечує Кредитний договір №014/1349/18/02422.

Зазначає також про те, що Кредитний договір №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року повинен бути визнано недійсним з моменту укладення Додаткової угоди від 28 жовтня 2011 року.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з&qu ;явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з&q? к;явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні додаткової угоди позивач погодилась із умовами кредитування та виконувала їх.

Суд також дійшов висновку про застосування позовної давності.

З матеріалів справи убачається, що 28 жовтня 2011 року між ПАТ &quy:;Ерсте Банк&quan;, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено Договір про переведення боргу, відповідно до умов якого у Кредитному договорі №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року, що укладений між ПАТ &q?дн;Ерсте Банк&q?го; та ОСОБА_5, відбулась заміна боржника на ОСОБА_2

Згідно із п.5 цього договору новий боржник підписуючи цей договір підтверджує, що йому була передана вся необхідна інформація (документація), пов&q? б;язана із основним договором.

Згідно із п.7 цього договору новий боржник зобов&qu-s;язується виконати обов&quTi;язки первісного боржника перед кредитором на умовах основного договору, про що сторони одночасно із підписанням цього договору укладають додаткову угоду до основного договору стосовно заміни сторони позичальника за основним договором.

28 жовтня 2011 року між ПАТ &qu5.;Ерсте Банк&quyl;, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №4 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року (про заміну сторони за кредитним договором), відповідно до якої у кредитний договір внесено зміни у зв&qu т;язку із залученням іншого боржника, а також внесено зміни в деякі умови кредитного договору.

30 квітня 2014 року між ПАТ &quen;ФІДОБАНК&qusp; (правонаступник ПАТ &qut;;Ерсте Банк&qu"T;) та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №6 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року (щодо зміни умов кредитування) та Договір викладено в новій редакції, примірник якого, а також графік сплати чергових платежів за кредитом, інформацію про умови кредитування, розрахунку сукупної вартості кредиту ОСОБА_2 отримала, що засвідчила особистим підписом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 520 ЦК України боржник у зобов&qusp;язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов&qu ;язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 513 ЦК України встановлено, вчинення правочину щодо заміни кредитора у зобов&qut;;язанні у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов&quУк;язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Частина 1 статті 205 ЦК України визначає,що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Звертаючись до суду із цим позовом, як на його обґрунтування позивач посилається на такі ознаки, які, на її думку, є підставою для визнання додаткової угоди недійсною, зокрема вказує на те, що не надано інформації про умови кредитування, що є використанням нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині, що при укладенні додаткової угоди позивач погодилась із умовами кредитування та виконувала їх, та відсутні підстави для визнання додаткової угоди недійсної із визначених позивачем підстав.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин), яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Правила набули чинності 05 червня 2007 року, тобто до моменту укладення кредитного договору.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» суб»єкт господарювання несе відповідальність у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб»єктів господарювання за порушення прав споживачів у вигляді штрафів, що стягують на користь держави.

Таким чином, законом не визначено настання наслідку недійсності правочину у випадку ненадання передбаченої інформації, натомість встановлено матеріальну відповідальність кредитодавця.

При цьому, позивач, звертаючись до суду, оспорює додаткову угоду від 28 жовтня 2011 року №4 до Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року, якою внесено зміни щодо нової особи боржника та деяких умов кредитного договору, вимог щодо самого кредитного договору не заявлялось.

З матеріалів справи убачається, що правовідносини між сторонами діють тривалий проміжок часу та у позичальника не виникало будь-яких питань щодо виконання зобов&quze;язань.

Під визначеним ст.203 ЦК України поняттям, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - слід розуміти заборону включати у договір протиправні умови або такі умови, які хоч і не є протиправними, але заборонені законом.

У зв&qu s;язку із цим ненадання певної інформації само по собі не є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно із ст.19 Закону України &qut;;Про захист прав споживачів&qu",; (у редакції на час виникнення правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених, зокрема, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України, у редакції 2004 року, та відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов'язана була довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог, а саме: яким чином та в чому це виразилася нечесна підприємницька практика (в який спосіб кредитор спонукав укласти договір, на який в іншому випадку споживач не погодився б; яким чином ненадання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору вплинула на такий вибір).

В кожному випадку позивач самостійно має надати обґрунтовану оцінку певним умовам правочину, оскільки вони можуть задовольняти його або ні. Суд оцінює чи відповідають такі умови правочину внутрішньому сприйняттю особи у зв&quan;язку із певними життєвими обставинами або з інших обґрунтованих підстав чи ні, в залежності від установленого вирішує питання відповідності цього правочину вимогам закону.

При зверненні до суду позивач таких обґрунтувань позову не навела, формально пославшись лише на їх наявність.

При укладенні вказаного правочину сторони погодили його умови, а позивач, підписавши додаткову угоду, засвідчила, що їй надана вся необхідна інформація (документація), пов&qut';язана із основним договором, виконувала його, тобто визнала умови договору, окрім того погодилась на внесення змін до договору та викладення його в новій редакції.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині, натомість апеляційна скарга має посилання на позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, зобов&qusi;язання виникло з двох договорів, оскільки на позивача покладено також відповідальність за Кредитним договором №014/1349/18/02423 від 17 травня 2007 року не можуть бути прийняті з підстав, визначених ч.6 ст.367 ЦПК України, якою передбачено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З тих же мотивів колегією суддів не приймаються і не розглядаються вимоги щодо визнання Кредитного договору №014/1349/18/02422 від 17 травня 2007 року недійсним з моменту укладення Додаткової угоди від 28 жовтня 2011 року; а також визнання додаткової угоди недійсною з підстав того, що кредитний договір не є укладеним та застосування наслідків недійсності такого правочину згідно ст.1057-1 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів уважає помилковим застосування судом першої інстанції в даному випадку позовної давності як підстави для відмови в позові одночасно з відмовою унаслідок необґрунтованості позовних вимог.

Позовна давність є юридичним наслідком, який застосовується за заявою сторони у спорі, і судом може бути відмовлено у позові у зв&qu6';язку із цим лише в тому випадку, коли самі по собі позовні вимоги є законні, проте заявлені із пропуском позовної давності. Правові підстави відмові у позові унаслідок його необґрунтованості та у зв&q?со;язку із пропуском позовної давності є різними та взаємовиключними, отже не підлягають застосуванню одночасно.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції та виключення з мотивувальної частини судового рішення посилання на застосування позовної давності.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам законодавства, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на застосування позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

В.В. Соколова