АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5933/2018
У Х В А Л А

3 серпня 2018 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва Рейнарт І.М., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року (суддя Коробенко С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту ботаніки імені М.Г. Холодного НАН України про стягнення грошових коштів,

встановив:

рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року, в якому виправлено описку ухвалою судді від 14 червня 2018 року, позов задоволено частково.

На вказане рішення суду 14 червня 2018р. ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій також просила звільнити її від сплати судового збору.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху з визначенням строку в п'ять днів з дня вручення копії ухвали для оплати судового збору.

Копія ухвали судді від 25 червня 2018 року отримана позивачем 25 липня 2018р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та її підписом на останньому (с.с.115 том 2), тому строк для надання доказів оплати судового збору для позивача закінчився 30 липня 2018р.

26 липня 2018р. ОСОБА_2 подала до апеляційного суду подання, в якому повторно посилається на звільнення від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», вважаючи, що предметом її позову є стягнення заробітної плати, а саме компенсація за затримку заробітної плати та індексація заробітної плати.

Проте дані твердження позивача не відповідають матеріалам справи та вимогам апеляційної скарги.

Як убачається з останньої заяви позивача про уточнення і збільшення позовних вимог від 10 січня 2013р. (с.с.206 т.1), позивач просила стягнути з відповідача: 34грн 43коп. надлишково відрахованих з неї при звільненні 29 грудня 2010р.; 94грн 14коп. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за жовтень 2010р.; 110грн 07коп. індексації заробітної плати за жовтень 2010р.; середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні 29 квітня 2010р.; середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні 29 грудня 2010р.; середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні 29 грудня 2011р.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

26 червня 2017р. позивач подала до суду заяву про відмову від позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 34грн 43коп. (с.с.61 том 2), яка була прийнята судом та провадження в цій частині закрито ухвалою суду від 26 червня 2017р. (с.с.83 том 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за

наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_2 просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток по день постановлення рішення за відсутності проведення остаточного розрахунку при звільненні 29 квітня 2010р. у розмірі 306 380грн 01коп.; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні 29 квітня 2010р. у розмірі 1 756грн 95коп.; середній заробіток по день постановлення рішення за відсутності проведення остаточного розрахунку при звільненні 29 грудня 2010р. у розмірі 302 299грн 89коп.; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні 29 грудня 2010р. у розмірі 3 827грн 26коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні 28 грудня 2011р. у розмірі 2 592грн 66коп.; 94грн 14коп. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за жовтень 2010р.; 110грн 07коп. індексації заробітної плати за жовтень 2010р.; та 5 000грн. моральної шкоди.

Отже, крім позовних вимог про стягнення компенсації та індексації заробітної плати, позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку передбачена статтею 117 КЗпП України, як відповідальність роботодавця за недотримання вимог трудового законодавства, а тому не є заробітною платою і відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», редакція якого діє на час подання апеляційної скарги, особа, яка заявляє позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не звільнена від сплати судового збору.

Також Закон України «Про судовий збір» не передбачає звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника.

Про це було зазначено в ухвалі від 25 червня 2018 року і розмір судового збору був визначений, виходячи із вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, твердження ОСОБА_2 про те, що нею заявлені тільки вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації і індексації заробітної плати, не відповідають тексту її позовної заяви із уточненнями та збільшеннями, та апеляційної скарги.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків.

Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У справі Трух проти України (2003р.) Європейський суд дав оцінку застосуванню процесуальних обмежень у вигляді обов'язку сплатити мито, надати копії документів у певній кількості та направити звернення до конкретного суду. Європейський суд не виявив жодних підстав вважати, що застосування згаданих процесуальних обмежень у цій конкретній справі було свавільним чи невиправданим. Відповідно, скарга заявника про відсутність доступу до суду була відхилена як необґрунтована.

Отже, вимога про оплату судового збору не є перепоною для звернення до суду та не порушує гарантованого права сторони на судовий захист, а направлена на відшкодування витрат, які несе держава, для забезпечення здійснення правосуддя.

При цьому, позивачем не було подано заяву про звільнення від сплати судового збору з підстав, передбачених ст. 8 Закону України «Про судовий збір», а посилання на положення ст. 5 вказаного закону є неправомірними.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона не сплачувала судовий збір при зверненні до суду із позовною заявою та подаючи заяви про збільшення позовних вимог, не можуть бути підставою для її звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, так як на час звернення позивача із апеляційною скаргою законодавство, яке регулює питання сплати судового збору та звільнення від його сплати, було змінено, про що зверталася увага позивача в ухвалі від 25 червня 2018 року.

Враховуючи викладене, вважаю, що твердження ОСОБА_2 про її звільнення від сплати судового збору, є необґрунтованим і не відповідає Закону України «Про судовий збір».

Станом на 2 серпня 2018 року ОСОБА_2 не надано документів у підтвердження оплати судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, згідно якої, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки подана апеляційна скарга не оплачена судовим збором, у наданий строк ОСОБА_2 доказів оплати судового збору не надала, апеляційна скарга підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 185, 357 ЦПК України, суддя

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту ботаніки імені М.Г. Холодного НАН України про стягнення грошових коштів вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя