АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий-суддя Пилипчук Л.І.,

суддів Абрамова П.С., Хіль Л.М.,

секретар Рибак О.О.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину. В обгрунтування позову зазначала, що є співвласником квартири АДРЕСА_1. Відповідач без її відому та згоди уклав з ОСОБА_6 договір найму житлового приміщення вказаної квартири, передавши квартиру у користування, що порушує її право, як співвласника квартири. Тому просила визнати недійсним вказаний договір найму житлового приміщення від 30.11.2014 року та стягнути з відповідача на її користь 6088грн. у відшкодування заподіяних збитків. Заявою від 19.09.2017 року збільшила розмір позовної вимоги щодо заподіяних збитків до 7152,30грн./а.с.179-180 т.1/

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір найму житлового приміщення від 30 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять розміром 1231, 47 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 200 грн., сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог в апеляційному порядку оскаржила позивачка. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати у зазначеній частині та постановити нове, яким стягнути із ОСОБА_3 на її користь у відшкодування збитків 7152,30 грн.

Зазначає, що районним судом порушені процесуальні норми щодо допуску до участі у справі представника відповідача ОСОБА_4, у якого строк дії довіреності закінчився 03.02.3018 року; щодо не відповідності рішення суду вимогам ч.3 ст.265 ЦПК України в частині відсутності викладу в описовій частині її письмових заяв та клопотань; щодо викладу фактичних обставин та мотивів прийнятого рішення; щодо підстав звільнення від доказування відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України; щодо невірної оцінки доказів; щодо невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вважає неправильним застосування судом першої інстанції норми ч. 1ст. 216 ЦК України, яка не підлягає застосуванню, оскільки вона не є стороною оскаржуваного правочину. Наполягає на правовій підставі, передбаченій ст.22 ЦПК України, для відшкодування їй збитків, заподіяних відповідачем унаслідок порушення права власності з моменту укладення правочину до моменту визнання його недійсним у судовому порядку.

Обгрунтовує розмір упущеної вигоди, що має відшкодувати відповідач, розміром його доходу у вигляді оплати за комунальні послуги, одержаним за договором найму за вказаний період, що становить 7152,30 грн. на підставі довідок комунальних підприємств м.Полтави.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає недоведеним позивачкою факт завдання їй збитків, заперечуючи одержання доходу від укладеного договору найму.

Заслухавши доповідь судді, доводи позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 18.07.2005 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності по ? частині кожному квартири АДРЕСА_1. /т. 1, а.с.4/

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2012 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 11,9 кв.м, ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,34 кв.м. У спільному користуванні власників залишено кухню 6,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м., коридор площею 7,3 кв.м., вбудовану шафу 0,4 кв.м. /а.с. 140 т.1/

30.11.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір найму житлового приміщення - ? частини вказаної квартири. Відповідно до п.1.1 договору наймодавець передав наймачеві у користування житлову кімнату площею 11,9 кв.м., а кухня, ванна кімната, туалет, коридор з вбудованою шафою знаходяться у спільному користуванні з іншим співвласником - ОСОБА_2 /т.1, а.с.5/

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою ВССУ від 09.11.2016 року, частково задоволено позов ОСОБА_2, ОСОБА_5 в своїх та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користування квартирою та відшкодування моральної шкоди. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування квартирою ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_6 з неправомірно зайнятого житлового приміщення - з квартири АДРЕСА_1 Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування та проживання ОСОБА_5 та її дочці ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення її та дитини до всієї квартири./ а.с. 77-80 т.1/

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору найму, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 передав у найм та вселив у спільну з позивачкою квартиру ОСОБА_6, при цьому попередньо не отримавши на це відповідної згоди іншого співвласника житла ОСОБА_2, а встановлення порядку користування об'єктом нерухомості не припиняє права спільної часткової власності.

Відмовляючи в позові в частині застосування правових наслідків недійсності правочину та стягнення із ОСОБА_3 на користь позивача збитків у розмірі 6088 грн., районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено понесення збитків в розмірі 6088грн.

Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу на наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів переглядає рішення в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні матеріальних збитків.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник , права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст.216 ЦК України).

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків, посилаласяна зазначені норми цивільного права та обгрунтовувала розмір упущеної вигоди, що має відшкодувати відповідач, розміром доходу відповідача у вигляді оплати за комунальні послуги, одержаним за договором найму за період з моменту укладення правочину до моменту визнання його недійсним у судовому порядку, що становить 7152,30 грн. на підставі довідок комунальних підприємств м.Полтави.

Апеляційний суд з таким обгрунтуванням заподіяних збитків не погоджується та визнає правильними висновки районного суду щодо недоведеності заподіяння позивачці збитків.

У матеріалах справи наявні: довідка ПАТ «Полтавагаз» від 28.11.2016 року щодо інформації про нарахування та сплату 327,13 грн. за спожитий газ за період з 01.11.2014р по 31.08.2015 р. по о/р 812518 (аб.ОСОБА_2, АДРЕСА_1 /а.с.85/, довідка житлового кооперативу «Нафтовик» від 03.04.2017р. про нарахування та сплату 938,27грн. на утримання квартири АДРЕСА_1 за період з 11.2014 по 03.2017 року /а.с.86 т.1/; довідка ОПТЕ «Полтаватеплоенерго» від 12.04.2017 року про нарахування та сплату за послугу централізованого опалення за той же період в сумі 3535,38грн. /а.с.87-88 т.1/

Збільшуючи заявлений до відшкодування розмір збитків, позивачка надала довідки зазначених служб про нарахування плати за відповідні послуги за період з 01.04.2017 по 31.076.2017р./а.с.181-184/

Зазначені довідки про нараховані та сплачені ОСОБА_2 комунальні послуги за її особовим рахунком не є доказами заподіяних їй збитків, як упущеної вигоди, оскільки відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна лежить на власнику. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи, що сторони є співвласниками спірної квартири в рівних частках, їх витрати по утриманню вказаної квартири мають бути відповідними, незалежно від фактичного проживання в ній чи використання.

Після ухвалення апеляційним судом Полтавської області рішення від 13 січня 2016 року, яким вирішено усунути перешкоди у здійснення права користування квартирою ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_6 з неправомірно зайнятого житлового приміщення - з квартири АДРЕСА_1, остання у січні 2016 року звільнила зазначену квартиру на вимогу позивача./а.с.242-243/

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2, як співвласник вказаного житла, на час укладення недійсного правочину проживала чи мала намір проживати у ньому.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність заподіяння позивачу заявленої суми збитків в розумінні ст.22 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норми ч. 1ст. 216 ЦК України, оскільки підставою для відмови у позові стало не те, що позивач не є стороною недійсного договору, а недоведеність понесення нею збитків у зв'язку визнанням договору недійсним.

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом також доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом норм процесуального права.

Зокрема, посилання на неправомірний допуск до участі у справі представника відповідача ОСОБА_4 за довіреністю, строк якої закінчився 03.02.3018 року, спростовується довіреністю від 13.02.2018 року./а.с.85/

Доводи щодо не відповідності рішення районного суду вимогам ч.3 ст.265 ЦПК України є безпідставними, оскільки суд дотримався вимог зазначеної норми та у рішенні стисло виклав позиції сторін. Посилання позивачки на відсутність зазначення в описовій частині рішенні суду її клопотань і заяв, - не заслуговують на увагу, оскільки вони в основному зводилися до заперечень доводів іншої сторони, обгрунтування своїх вимог та за своїм змістом не вимагали процесуального рішення, крім заяв про залучення до участі у справі третьої особи, збільшення позовних вимог, приєднання до матеріалів справи доказів, розрахунок судових витрат, які судом розглянуті при прийнятті рішення по суті спору. /а.с.17-18, 58, 59-60, 151,179, 207-213/

Доводи апеляційної скарги щодо невірного викладу фактичних обставин та мотивів прийнятого рішення; щодо неврахування наявності підстав звільнення від доказування певних обставин відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України; щодо невірної оцінки доказів; щодо невідповідності висновків суду обставинам справи фактично зводяться до незгоди з рішенням та переоцінки доказів, а тому апеляційним судом до уваги не приймаються. Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження обставин справи, наданих сторонами доказів та правильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 11 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2018 року.

Головуючий - суддя Л.І.Пилипчук

Судді: /підписи/ П.С. Абрамов

Л.М. Хіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1