Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 757/23804/16-ц

провадження № 61-17969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41 076, 10 дол. США у гривневому еквіваленті, а також судових витрат.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04 червня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № К2Х6А800000006 на суму 10 925, 19 дол. США на строк до 03 червня 2013 року. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість у розмірі 41 076, 10 дол. США, що за курсом 26, 10 грн за один долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 23 березня 2016 року становить 1 072 086, 13 грн.

У забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_4 04 червня 2008 року укладено договір поруки № К2Х6А800000006, відповідно до якого відповідач поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, правовою підставою заявлених вимог визначив положення статей 525, 526, 527, 530, 1054 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції керувався тим, що 04 вересня 2010 року відповідач передав позивачу автомобіль, який є заставним майном у забезпечення виконання умов кредитного договору та видав довіреність на представництво інтересів, пов'язаних з експлуатацією та продажем автомобіля, позивачу. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2011 року позов ПАТ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Х6А800000006 від 04 червня 2008 року у сумі 13 631, 57 дол. США звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль марки КІА, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу. Відповідно до акта прийому в заклад банку автомобіля позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором від 04 червня 2008 року № К2Х6А800000006 автомобіль передано добровільно і доручено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити його реалізацію. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягали задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що у порушення вимог чинного процесуального законодавства позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження суми заборгованості з урахуванням виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2011 року, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, та його добровільною передачею відповідачем банку. Зазначені обставини не заперечував під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник позивача. Враховуючи наведені обставини, а також те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за кредитним договором, з урахуванням здійсненої реалізації предмета застави, суд апеляційної інстанції визнав висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову правильними та обґрунтованими.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у червні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначив, що 11 квітня 2014 року предмет застави банком реалізовано, проте грошових коштів, отриманих від реалізації заставного майна, не вистачило на погашення усієї заборгованості відповідача перед банком, що підтверджується розрахунком заборгованості, наявним у матеріалах справи. Оскільки позичальник не надав суду доказів повного погашення заборгованості за кредитом, розміру заборгованості не спростував, тому суди дійшли необґрунтованого висновку про відмову у позові.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 16 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 19 квітня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 червня 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № К2Х6А800000006, за умовами якого банком надані кредитні кошти у розмірі 10 925, 19 дол. США на строк до 03 червня 2013 року, позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № К2Х6А800000006, відповідно до якого поручитель поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику у кредит грошові кошти, проте ОСОБА_3 належним чином не виконував умови договору, у зв'язку з чим станом на 23 березня 2016 року виникла заборгованість, яка, за твердженням позивача, становила 41 076, 10 дол. США та складалася з: 8 425, 99 дол. США заборгованості за кредитом, 2 053, 75 дол. США заборгованості за комісією за користування кредитом, 28 631, 23 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до договору: 9, 58 дол. США штраф (фіксована частина), 1 955, 55 дол. США штраф (процентна складова).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами також установлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2011 року позов ПАТ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Х6А800000006 від 04 червня 2008 року у сумі 13 631, 57 дол. США звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль марки КІА, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу. Відповідно до акта прийому в заклад банку автомобіля позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором від 04 червня 2008 року № К2Х6А800000006 автомобіль передано добровільно і доручено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити його реалізацію.

Встановивши фактичні обставини справи, зокрема факт невиконання відповідачем умов кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин, які виникли унаслідок укладення 04 червня 2008 року між ними кредитного договору № К2Х6А800000006.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову врахували, що у порушення вимог чинного законодавства позивач не надав суду доказів на підтвердження й обґрунтування суми заборгованості з урахуванням виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2011 року, яким позов ПАТ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Х6А800000006 від 04 червня 2008 року у сумі 13 631, 57 дол. США звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль марки КІА, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав відповідачу.

Зазначені обставини не заперечував під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник банку, таким чином фактично визнавши їх.

Таким чином, доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо наявності у матеріалах справи належних доказів щодо наявності у відповідачів заборгованості за кредитним договором з урахуванням виконаного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

З цих самих підстав Верховний Суд позбавлений можливості оцінити доданий позивачем до касаційної скарги новий розрахунок, що не був представлений під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, оскільки за умови встановлення судами факту відсутності належних та допустимих доказів наявності заборгованості суд позбавлений можливості вдаватися до переоцінки наявних доказів та до оцінки нових.

В частині оцінки правомірності нарахування процентів за кредитним договором після звернення стягнення на предмет застави Верховним Судом враховано таке.

Верховний Суд виходить з того, що банк, пред'явивши до суду вимогу з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі. Пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-41цс14,

від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для посилання на нарахування процентів як довід наявності заборгованості перед банком після звернення стягнення на предмет застави.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року підлягають залишенню без змін.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, доводи заявника щодо того, що відповідачами не надано суду доказів сплати заборгованості, не спростовано наданий банком розрахунок не є обґрунтованими, оскільки сторона має довести ті обставини, на які вона посилається і саме такі належним чином вчинені дії сторони за загальним правилом є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення саме по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Інших доводів у касаційній скарзі, які у розумінні положення статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову банку заявником не наведено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За правилом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик