Справа №484/2188/17 23.07.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 484/2188/17
Номер провадження 22-ц/784/1050/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області під головуванням судді Маржиної Т.В., в приміщенні цього ж суду 24 квітня 2018 року о 13 годині 56 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Кумарівська сільська рада Первомайського району Миколаївської області, про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Кумарівська сільська рада Первомайського району Миколаївської області, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 грудня 2016 року у віці 90 років помер батько позивача ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли житловий будинку №79 з надвірними спорудами, що розташований по вулиці Набережній в селі Кумарі Первомайського району Миколаївської області, а також земельна ділянка площею 4.76 га, розташована в межах території Березківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

Позивач ОСОБА_2 є дочкою та спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_7

ОСОБА_6 за життя її батько склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 за життя тяжко хворів та мав психічні відхилення, потребував постійного догляду та сторонньої допомоги, за станом свого здоровя не міг відповідати за свої дії, а також вважаючи, що волевиявлення останнього при складанні заповіту не відповідало його волі, позивач просила суд позов задовольнити та визнати заповіт недійсним.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2017 року за заявою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_8 неналежного відповідача ОСОБА_6 замінено на належного ОСОБА_4 (а.с.70).

Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що оскаржуваний заповіт посвідчено у встановленому законом порядку, а твердження позивача, що її батько на час посвідчення заповіту перебував у стані, який не дозволяв йому розуміти значення своїх дій, не відповідають дійсності. Вказувала на те, що у звязку із складними стосунками спадкодавця з позивачем, саме вона піклувалася про ОСОБА_7 в його останні роки життя, у звязку із чим останній і склав заповіт на неї.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення міськрайонного суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам законодавства щодо форми та змісту правочину, позивачем не доведено наявності підстав для визнання його недійсним, в тому числі з підстав невідповідності волевиявлення спадкодавця змісту заповіту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком міськрайонного суду.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України №2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи (заповідача) на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України підставою для визнання заповіту недійсним є встановлення судом того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі. Волевиявлення є відповідним внутрішній волі тоді, коли на його формування не впливають фактори, що могли би кривдити уяву особи про зміст правочину (омана, обман), або створити бачення наявності внутрішній волі за її відсутності (погроза, насилля тощо).

За правилами ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правила ст.225 ЦК України поширюються також на ті випадки, коли фізичну особу не було визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Судом встановлено, що 15 грудня 2016 року помер ОСОБА_7 (а.с.37).

Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого увійшли:

житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами під номером 79 по вулиці Набережній в селі Кумарі Первомайського району Миколаївської області, належний ОСОБА_7 за життя на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04 квітня 1989 року, дублікат якого видано 16 червня 2004 року виконавчим комітетом Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.9,10);

земельна ділянка площею 4.76 га, яка розташована в межах території Березківської сільської ради Кривоозерського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку Серія МК №012450 (а.с.8).

08 липня 2015 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області ОСОБА_9, яким заповідав усе майно, належне йому за законом на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, своїй доньці ОСОБА_2 (а.с.50).

21 квітня 2016 року спадкодавець склав новий заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області ОСОБА_9, відповідно до якого заповідав все майно, належне йому за законом на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося, ОСОБА_4 (а.с.51).

У встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області звернулись дочка померлого ОСОБА_2, а також ОСОБА_4 (а.с.36,44).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта за №14 від 19 січня 2018 року встановлено, що на момент посвідчення заповіту 21 квітня 2016 року ОСОБА_7 будь яким психічним розладом здоровя не страждав, а також міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.144-151).

Зазначений висновок підтверджується також і іншими наявними у справі доказами, зокрема медичними документами та показаннями свідків, які були враховані фахівцями при проведенні посмертної судовопсихіатричної експертизи (а.с.73-78).

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст.1247,1248 ЦК України, згідно яких загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, та заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат», ст.1251 ЦК України, п.1.1 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року за №3306/5, право посвідчувати заповіти надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування. В тому числі ст.1251 ЦК України закріпила порядок про те, що, якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Таким чином, міськрайонний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки заповідач на момент складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний нею заповіт є недійсним з підстав, визначених ст.1257 ЦК України.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, по суті не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки міськрайонного суду відповідають фактичним обставинам справи, матеріалам справи і вимогам закону, в звязку з чим оскаржуване рішення не може бути скасовано чи змінено по суті лише з формальних міркувань.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції позивачем суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідків, не заслуговують на увагу, оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням положень ЦПК України на підставі всебічно, повно і об'єктивно досліджених доказів з огляду на належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємозв'язок у їх сукупності.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_10

Повний текст судового рішення

складено 26липня 2018 року