Справа № 309/2477/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.,

за участі секретаря - Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 01 грудня 2017 року (головуючий суддя Савицький С.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що згідно договору дарування від 21.08.2012 він є одноосібним власником житлового будинку у АДРЕСА_1.

Разом з ним у вказаному будинку проживає його дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її сім'я - чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказував, що відповідачі без жодних правових підстав проживають у належному йому будинку, в будинку не зареєстровані, в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не беруть, відмовляються звільнити житло.

Проживання в одному будинку з відповідачами стало нестерпним, відповідачі влаштовують сварки та бійки, принижують позивача та його дружину перед сусідами та родичами, застосовують фізичне насильство. Позивачу неодноразово доводилося звертатися в поліцію аби захистити себе та свою дружину від нападів відповідача ОСОБА_2

Працівниками Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області було прийнято рішення припинити розгляд звернення, через відсутність ознак кримінального та адміністративного правопорушення та рекомендовано звернутися для вирішення цивільно-правових відносин до Хустського районного суду.

Вказував, що відповідачі псують належне йому жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання позивача та його дружини у вищевказаному будинку. Внаслідок дій відповідачів позивач та його дружина постійно перебувають у стані психологічної напруги, страху і тривоги, при цьому заходи громадського впливу не приносять результатів.

Посилаючись на дані обставини та положення ст. ст. 116,157 ЖК України, ст. ст. 386,391 ЦК України, просив виселити відповідачів із належного йому житлового будинку у АДРЕСА_1.

Рішенням Хустського районного суду від 01.12.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволенні його позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачі чинять перепони в користуванні будинком, зачиняючи міжкімнатні двері до приміщень, у яких вони перебувають; поводять себе зухвало, чинять психологічний тиск, влаштовують сварки, принижують позивача та його дружину; відповідач ОСОБА_2 має у власності будинок у АДРЕСА_1.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_4 - просив рішення суду залишити без змін. Зазначає, що позивачем не доведено, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні власністю, руйнують жилі приміщення, порушують правила співжиття, що до відповідачів застосовувались заходи громадського впливу, що пов'язані з їх антигромадською поведінкою.

Представником позивача було подано відповідь на відзив та заяву з приводу обставин справи із додатковими доказами.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 21.08.2012, ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку у АДРЕСА_1.

Попередньому власнику ОСОБА_5 даний будинок належав на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого Велятинською сільською радою 11.09.2000 (а.с. 6).

Сторонами визнано, що у даному будинку, з моменту народження проживає дочка позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зі згоди попереднього власника - бабусі ОСОБА_5. З моменту укладення шлюбу (05.09.1992) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5), її чоловік, а також син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 теж проживали у даному будинку зі згоди попереднього власника (а.с. 22 зворот, 21).

Факт проживання відповідачів у спірному будинку стверджується довідкою Велятинської сільської ради від 29.08.2016 № 814 та Актом обстеження депутата Велятинської сільської ради від 29.08.2016 (а.с. 21).

Таким чином, після переходу права власності на спірний будинок до ОСОБА_1 відповідачі продовжили проживати у будинку з його згоди

Спірний будинок є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 із 03.12.2008, що підтверджується штампом у її паспорті (а.с. 22). Місцем реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6) є АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивач у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, яка надійшла до апеляційного суду 22.02.2018, зазначав, що відповідачі у АДРЕСА_1, не проживають з жовтня 2017 року, а проживають у АДРЕСА_1, у будинку, який належить відповідачу ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5), та додав до відповіді на відзив Акт обстеження матеріально-побутових умов (а.с.180).

Проте колегія такий Акт до уваги не бере з огляду на наступне.

Акт складено 08.02.2018 депутатом Велятинської сільської ради. В судових засіданнях 27 листопада 2017 року та 01 грудня 2017 року такої інформації суду надано не було. Не було приєднано будь-яких доказів того, що відповідачі не проживають у спірному будинку з жовтня 2017 року, і до апеляційної скарги.

В той же час, відповідачі стверджують, що через перешкоди, які створює їм позивач (зокрема, відключав світло від кімнати, в якій вони проживали та ін..) вони у березні 2018 року переїхали на орендовану квартиру, а з квітня 2018 року проживають у будинку матері відповідача ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5), оскільки будинок у АДРЕСА_1, не завершений будівництвом та не придатний до приживання.

Також судова колегія не бере до уваги фотографії, приєднані позивачем до заяви з приводу обставин справи, яка надійшла до апеляційного суду 20.07.2018. Позивач стверджує, що на фотографіях зафіксовано стан тих жилих приміщень, в яких проживали відповідачі - засмічені, з пошкодженим обладнанням. Проте, на фотографіях не зазначено дату, коли вони були зроблені, та не наведено жодних причин, чому такі не були надані суду першої інстанції (оскільки за твердженням позивача відповідачі залишити його будинок у жовтні 2017 року) та чому надані апеляційному суду лише у липні 2018 року. Будь-яких належних та допустимих доказів (зокрема, актів, складених у жовтні 2017 року щодо стану житлових приміщень, в яких проживали відповідачі, та щодо їх переїзду на інше місце проживання) суду не надано.

Таким чином, висновок місцевого суду про те, що позивачем не доведено підстав для виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України - є правильним - ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, а також до них вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Натомість місцевим судом встановлено, що саме позивач порушує правила співжиття. Так, постановою Хустського районного суду від 29.07.2015 ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство) у зв'язку з протиправними діями щодо ОСОБА_3 (а.с.60). Вироком Хустського районного суду від 23.11.2016, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2017, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто за нанесення тілесних ушкоджень відповідачці ОСОБА_3 (а.с.88-90).

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 01 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 липня 2018 року.

Головуюча:

Судді: