Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 607/3932/16-ц

провадження № 61-24442 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Лариса Орестівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 1 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Жолудько Л. Д., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., про визнання договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ним укладено кредитний договір, за умовами якого він, як позичальник, отримав кредит у розмірі 64 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, терміном до 20 грудня 2022 року. 21 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ним укладено договір іпотеки, за умовами якого він, як іпотекодавець, передав банку в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (пункт 1.2. договору іпотеки), будівництво якої не завершено, що належать йому на підставі договору про організацію та проведення будівництва від 12 січня 2005 року.

23 грудня 2008 року між ним та банком укладено договір про внесення змін до вищевказаного договору іпотеки, за умовами якого пункт 1.2. цього договору викладено у такій редакції: предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2008 року.

Вважав, що вищевказаний договір іпотеки на підставі положень статей 203, 215 ЦК України є недійсним, оскільки стаття 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції на момент укладення цього договору, не визначала майнові права, як предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд визнати договір іпотеки від 21 грудня 2007 року та договір про внесення змін до договору іпотеки від 23 грудня 2008 року, укладені між ним та ПАТ «Фідобанк», недійсними.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 липня 2016 року у складі судді Стельмащука П. Я. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 23 грудня 2008 року до договору іпотеки його сторонами було внесено зміни, а саме визначено предмет іпотеки як завершену будівництвом та здану до експлуатації квартиру - об'єкт нерухомого майна, тому такий правочин відповідає положенням Закону України «Про іпотеку», а з укладенням цього договору перестав існувати первинний договір іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 1 грудня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір іпотеки від 21 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 про передачу в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, зі змінами відповідно до договору про внесення змін до договору іпотеки від 23 грудня 2008 року, недійсним.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірний договір іпотеки майнових прав на незавершений об'єкт будівництва між сторонами укладено 21 грудня 2007 року, проте стаття 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції на момент укладення договору не визначала майнові права предметом іпотеки, унаслідок чого такий договір є недійсним. При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15 травня 2013 року № 6-36 цс 13.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Фідобанк» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 23 грудня 2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін до спірного договору іпотеки, за умовами якого предмет іпотеки визначено як завершену будівництвом та здану до експлуатації квартиру, інші умови договору іпотеки залишено без змін. Отже, вказаний договір відповідає положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на момент укладення такого договору, згідно з якою предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна у тому числі об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Отже, позивачем належних та допустимих доказів щодо недійсності спірного договору іпотеки не надано.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, оскільки предметом спірного договору іпотеки, на момент його укладення, були майнові права на квартиру, які не могли бути предметом іпотеки, тобто такий договір не відповідав статті 5 Закону України «Про іпотеку», що свідчить про його недійсність.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 64 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, терміном до 20 грудня 2022 року.

21 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (пункт 1.2. договору іпотеки), будівництво якої не завершено, що належать ОСОБА_3 на підставі договору про організацію та проведення будівництва від 12 січня 2005 року.

23 грудня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до вищевказаного договору іпотеки, за умовами якого пункт 1.2. цього договору викладено у такій редакції: предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2008 року.

Правовідносини щодо застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», відповідно до якого законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається, у тому числі, з ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.2.1. договору іпотеки від 21 грудня 2007 року, що був укладений між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. У подальшому це і відбулося, так як 23 грудня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, за умовами якого визначено, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2008 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через дев'ять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань.

Апеляційний суд вищевказаному оцінки не надав і, визнаючи договір іпотеки недійсним, не врахував, що спірним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного договору.

Разом з тим сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Так, позивач, як позичальник, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане його власністю, не довів наявності порушення свого права.

При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. Саме ця обставина є такою, що спростовує посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-36 цс 13, оскільки між цими справами наявні різні фактичні обставини: у постанові Верховного Суду України: іпотекодавцем був забудовник (не власник майна), а у цій справі іпотекодавцем виступив позичальник і особа, яка реально довела, що після укладення договору іпотеки стане власником квартири.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають постанові Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 4 липня 2018 року № 61-5085 сво 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 1 грудня 2016 року скасувати, заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк