АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/5456/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1222/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 липня 2015 року,

встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - Банк) про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_4 зазначив, що з 24 травня 2002 року до 22 грудня 2014 року він працював у Банку на різних посадах і був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) позивач як інвалід користується правом на щорічну основну відпустку більшої тривалості ніж 24 календарних дні. При звільненні Банк не врахував цю норму права та не виплатив йому грошову компенсацію за 21 день відпустки, внаслідок чого позивач зазнав душевних страждань, а відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд стягнути з Банку на свою користь 4 882 грн 89 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку, 38 573 грн 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 20 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_4 4 882 грн 89 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку, 38 573 грн 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 000 грн моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що при звільненні ОСОБА_4 не отримав усіх сум, які належали йому від Банку, зокрема йому не було виплачено грошову компенсацію за 21 день невикористаної щорічної відпустки, внаслідок чого з Банку на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Порушення трудових прав ОСОБА_4 призвело до його моральних страждань, однак, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, вимог розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при нарахуванні ОСОБА_4 грошової компенсації за невикористані відпустки сталася арифметична помилка, після виявлення якої Банк донарахував позивачеві суму компенсації за 13 днів невикористаної відпустки. ОСОБА_4 не підтвердив наявність інвалідності за період після 1 червня 2010 року та не мав права на додаткові дні щорічної відпустки у цей період роботи, внаслідок чого суд неправильно визначив тривалість невикористаної ним відпустки. Вина Банку у несвоєчасній виплаті ОСОБА_4 розрахункових коштів відсутня, тому відповідач не повинен нести відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, до того ж, суд неправильно обчислив середній заробіток, а вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

ОСОБА_4 подав заперечення на апеляційну скаргу, зазначивши, що Банку було відомо про встановлення позивачу інвалідності, яка давала йому право на додаткові дні щорічної відпустки, при цьому суд правильно визначив тривалість невикористаної ним відпустки та розмір відповідної грошової компенсації, а затримка розрахунку при звільненні сталася з вини Банку, який має відшкодувати позивачеві втрачений заробіток і моральну шкоду.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 24 травня 2002 року ОСОБА_4 працював у Банку на різних посадах.

У період роботи з 24 травня 2002 року до 31 березня 2003 року ОСОБА_4 було встановлено ІІ групу інвалідності, а з 1 квітня 2003 року до 31 травня 2014 року - ІІІ групу інвалідності.

Наказом від 19 грудня 2014 року №Э.НМ-УВ-2014-316-п ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 22 грудня 2014 року.

За період роботи ОСОБА_4 використано 284 дні щорічної основної відпустки, при звільненні йому виплачено грошову компенсацію за невикористані 25 днів відпустки.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

В силу ч. 7 ст. 6 Закону №504/96-ВР особам з інвалідністю І і ІІ групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю ІІІ групи - 26 календарних днів.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Письмові докази у справі, зокрема: пенсійне посвідчення ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 7, 32), довідки Медико-соціальної експертної комісії щодо встановлення позивачеві інвалідності (т. 1 а.с. 33-36, 87-88), службові записки від 1 квітня 2011 року №Э.НМ.0.0.0.0/1/-7625 та від 4 березня 2013 року №Э.50.0.0.0/4-961 (т. 1 а.с. 40, 41, 78-80), достовірно вказують на те, що у період з 1 червня 2010 року до 22 грудня 2014 року (день звільнення) Банк був обізнаний про наявність у ОСОБА_4 інвалідності.

Загальна кількість днів щорічних відпусток, право на які мав ОСОБА_4 за весь час роботи в Банку з урахуванням встановлення йому інвалідності, склала 330 днів. За період роботи позивач використав 284 дні відпустки, а під час розрахунку йому виплачена грошова компенсація за невикористані 25 днів відпустки.

За таких обставин суд першої інстанції правильно керувався тим, що при звільненні ОСОБА_4 не виплачено грошову компенсацію за 21 день невикористаної щорічної відпустки (330-284-25), внаслідок чого ці кошти підлягають стягнення з Банку в судовому порядку.

Посилання Банку на те, що ОСОБА_4 не підтвердив наявність інвалідності за період з 1 червня 2010 року до 22 грудня 2014 року (день звільнення) та не мав права на додаткові дні відпустки у цей період, а тому суд неправильно визначив тривалість невикористаної ним відпустки, суперечать фактичним обставинам справи.

Визначення розміру грошової компенсації за невикористані відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Як передбачено п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В силу п.п. 5, 7 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Суд першої інстанції, розраховуючи розмір грошової компенсації позивачу за невикористані відпустки, дотримався наведених норм права та визначив суму стягнення з вирахуванням 10 святкових і неробочих днів, які мали місце в обчислювальному періоді.

З довідки про заробітну плату та доходи (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 150) вбачається, що сумарний заробіток ОСОБА_4 за період з 1 грудня 2013 року до 30 листопада 2014 року, тобто за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, склав 82 544 грн 06 коп. У справі були відсутні достатні та об'єктивні докази про інший сумарний заробіток позивача за цей період, а тому суд першої обґрунтовано взяв для обчислення компенсації названу довідку.

Банк подав до апеляційного суду розрахункові листи за період з грудня 2013 року до листопада 2014 року (т. 2 а.с. 107-130). Ці письмові докази подані відповідачем без дотримання вимог ст. 131 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи), при цьому Банк не обґрунтував неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. За таких обставин в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не може прийняти названі докази.

Отже висновок суду про стягнення з Банку на користь ОСОБА_4 4 882 грн 89 коп. (82544,06:(365-10)х21) грошової компенсації за невикористану відпустку є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом цієї норми, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд перевіряє правильність рішення місцевого суду відповідно до встановлених ним обставин, які підтверджуються наявними у справі доказами.

На час розгляду справи в суді першої інстанції Банк виплатив ОСОБА_4 лише грошову компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки.

Після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, а саме 21 липня 2015 року, відповідач перерахував на банківський рахунок ОСОБА_4 1 997 грн 21 коп. (т. 1 а.с. 86).

Згідно розрахункового листка за 06/2015 (т. 1 а.с. 37) вказана сума є нарахуванням грошової компенсації ОСОБА_4 за 13 днів невикористаної відпустки (2 499 грн 64 коп.), з якої утримано 374 грн 95 коп. податку на доходи фізичних осіб, 37 грн 49 коп. військового збору та 89 грн 99 коп. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

З цього розрахункового листка вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_4 становить 192 грн 28 коп. (2499,64:13), у той час, як за даними довідки про заробітну плату та доходи (т. 1 а.с. 8), розмір середньоденної заробітної плати позивача за період з 1 грудня 2013 року до 30 листопада 2014 року склав 232 грн 52 коп. (4882,89:21).

Банк не надав суду відомості, які б давали можливість перевірити правильність нарахування грошової компенсації за невикористану відпустку, відображену в розрахунковому листку за 06/2015 (т. 1 а.с. 37). У зв'язку з цим апеляційний суд не може визнати цей розрахунок належним доказом і зробити висновок про те, що відповідач компенсував ОСОБА_4 ще 13 днів невикористаної відпустки.

На думку апеляційного суду, ці кошти мають бути враховані при стягненні з Банку на користь ОСОБА_4 присудженої компенсації (4 882 грн 89 коп.).

Також апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступні обставини.

Законом України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

В силу ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених зокрема, в п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці».

Суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткової) відпусток у розмірах, передбачених законодавством, відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713), є оплатою за невідпрацьований час.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ст. 116 КЗпП України), тому підприємство після звільнення працівника не несе обов'язку страхувальника, а відповідно і платника страхових внесків.

Отже на суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, нараховану особі після звільнення її з роботи, єдиний внесок не нараховується.

З розрахункового листка за 06/2015 (т. 1 а.с. 37) вбачається, що грошова компенсація за 13 днів невикористаної відпустки була нарахована ОСОБА_4 після звільнення його з роботи. На цю суму не нараховується єдиний внесок, а тому Банк неправомірно утримав із неї 89 грн 99 коп.

Вказані кошти також мають бути враховані при стягненні з Банку на користь ОСОБА_4 присудженої компенсації (4 882 грн 89 коп.).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статі 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз норм ст.ст. 47, 116 КЗпП України свідчить про те, що всі належні працівникові суми, у тому числі грошова компенсація за невикористані відпустки, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Оцінивши в сукупності докази у справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Банк не провів розрахунку з позивачем у день його звільнення, а затримка розрахунку сталася з вини відповідача, тому наявні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Доводи Банку про те, що його вина у несвоєчасному розрахунку з позивачем відсутня, є необґрунтованими.

Обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також здійснюється на підставі Порядку.

За змістом п. 2 Порядку в цьому випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктами 3 і 4 Порядку встановлено перелік виплат, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

В силу п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Між сторонами існує спір про розміри належних ОСОБА_4 сум, однак, вимоги останнього про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки задоволено повністю. За таких обставин Банк має сплатити позивачеві середній заробіток за період з 23 грудня 2014 року до 7 липня 2015 року (по день постановлення судом рішення), тобто за 132 робочих дні, в повному обсязі, оскільки відсутні правові підстави для зменшення розміру цього відшкодування.

Згідно довідки про заробітну плату та доходи (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 150) заробітна плата ОСОБА_4 за останніх два календарних місяця, що передували звільненню (жовтень, листопад 2014 року; за 43 робочих днів) склала 16 261 грн 38 коп. (10234,47+6026,91). Середньоденний заробіток ОСОБА_4 становить 378 грн 17 коп. (16261,38:43), а середній заробіток позивача за весь період затримки розрахунку - 49 918 грн 44 коп. (378,17х132).

В суді ОСОБА_4 заперечив інші докази щодо розміру його виплат перед звільненням, вказавши на те, що вони не відповідають дійсності та є сумнівними.

Розрахункові листи за жовтень, листопад 2014 року (т. 1 а.с. 93-96) містять перелік виплат ОСОБА_4, які (враховуючи їх абревіатуру та скорочення) апеляційний суд не може ідентифікувати як виплати, що передбачені п.п. 3, 4 Порядку. Довідка Банку (т. 1 а.с. 97) про доходи ОСОБА_4 за жовтень-листопад 2014 року та розмір його середньоденної заробітної плати не містить відповідного розрахунку. Названі докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції, натомість згідно зі ст. 77 ЦПК України апеляційний суд вважає, що ці довідки як неналежні докази не можуть бути використані при обчисленні середнього заробітку позивача.

Отже Банк не довів неправильність здійсненого судом розрахунку середнього заробітку ОСОБА_4 Доводи відповідача на те, що така неправильність має місце, не ґрунтуються на фактичних матеріалах справи.

Як висновок, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), з Банку на користь ОСОБА_4 слід стягнути 38 573 грн 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом ст. 117 КЗпП України виплата середнього заробітку проводиться за весь час затримки розрахунку.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання Банку на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема ч. 3 ст. 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд правомірно виходив з того, що порушення трудових прав позивача призвело до його душевних страждань, тому Банк має відшкодувати ОСОБА_4 завдану моральну шкоду. Суд визначив розмір даного відшкодування (1000 грн) з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань позивача, вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду.

Рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 липня 2015 року залишити без змін.

При стягненні 4 882 гривень 89 копійок грошової компенсації за невикористані відпустки зарахувати до вказаної суми 2 499 гривень 64 копійки, які Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» нарахувало ОСОБА_4 після ухвалення судом рішення (з останньої суми неправомірно утримано 89 гривень 99 копійок єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; на рахунок ОСОБА_4 перераховано 1 997 гривень 21 копійка).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2018 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 55