АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1334/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 21 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О. В.

за участю секретаря Наконечної М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3;

відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_5;

треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7;

особа, яка подала апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_3

розглянувши в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Романенко В.А. в залі Соснівського районного суду м. Черкаси 02 квітня 2018 року о 10 год., повний текст рішення складено 06.04.2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 В`ячеслава Петровича, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, - :

в с т а н о в и в :

22 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_3 В`ячеслава Петровича, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 04 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 1/ 2 частки квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_4

Позивач вказує, що з ОСОБА_4 з 1995 року вона перебувала у шлюбі, рішенням Соснівського суду м. Черкаси від 11 березня 2014 року шлюб між ними було розірвано. На даний час в спірній квартирі зареєстрована вона та їх дочка ОСОБА_6. Під час укладення договору дарування між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 існував судовий спір про розподіл майна та про стягнення аліментів на утримання доньки.

Соснівським ВДВС Черкаського МУЮ 13 січня 2016 року було відкрите виконавче провадження № 49805003 та № 49582763 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь грошової компенсації частки майна в сумі 193 000 грн. та судових витрат та виконавче провадження від 04 квітня 2016 року № 50716963 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_6

В межах зазначених виконавчих проваджень на все майно, включаючи квартиру, боржника ОСОБА_4 було накладено арешт та оголошено заборона на його відчуження.

Позивач вказує, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання вищезазначених рішень, на сьогоднішній день в нього існує борг зі сплати аліментів та невиконанні зобовязання про передання майна та сплату грошової компенсації частки майна. З метою ухилення від виконання рішень суду ОСОБА_4, в порушення заборони суду щодо відчуження автомобільної техніки згідно ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 жовтня 2014 року та постанов Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ № 49582763 від 14 грудня 2015 року, № 49582763 від 14 грудня 2015 року, № 49805003 від 19 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження, продав автомобілі і подарував 1/ 2 частину спірної квартири своїй матері ОСОБА_8.

Питання щодо визнання договорів купівлі продажу автомобілів, укладених під час дії заборони суду та ДВС вирішується Соснівським районним судом м. Черкаси (справа № 712/11954/17, провадження № 2/712/2735/17).

Позивач ОСОБА_3 вказує, що про договір дарування квартири вона дізналася в травні 2017 року, отримавши позов ОСОБА_8 ,предявлений до неї та доньки ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Тому вважає, що з цього моменту у позивача виникло право звернутися за захистом своїх прав в судовому порядку, шляхом визнання договору дарування фіктивним і недійсним.

ОСОБА_8І в спірній квартирі не проживає, не зареєстрована і нею не користується. На даний час в квартирі проживає ОСОБА_10, який одночасно є адвокатом відповідача ОСОБА_4 і представляв його інтереси у справі № 712/9276/14-ц (провадження 2/712/66/17).

Позивач вважає, що дана обставина свідчить про те, що відповідач ОСОБА_4 де-факто є власником квартири, і продовжує нею розпоряджатися, зокрема заселяти в квартиру осіб за своїм особистим вибором, а договір дарування є фіктивним.

Позивач ОСОБА_3 вважає, що договір дарування є таким, що не відповідає вимогам закону, не створює правових наслідків обумовлених ним, укладений з метою невиконання рішення суду, є фіктивним, порушує публічний порядок і її права на реальне виконання рішення суду, а також права їхньої доньки, на житло, а тому є недійсним.

ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним договір дарування від 04.05.2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений Приватним нотаріусом ОСОБА_7 щодо дарування квартири АДРЕСА_2. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, понесені нею в звязку з розглядом справи.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2018 року в позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_3 В`ячеслава Петровича, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що на її думку рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом неповно і неправильно встановлена обставина, яка має значення для справи. Вказує, що цією обставиною є наявність не скасованої публічної заборони (арешту, накладеного державною виконавчою службою) на час укладення оспорюваного договору. Висновок суду про те, що в реєстрі заборон був відсутній запис про арешт майна боржника, що надає право боржнику безперешкодно розпоряджатися майном не відповідає вимогам закону. Також, ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано посилання позивача на правовий висновок, викладений у Постанові ВСУ від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16. ОСОБА_3 вважає, що нею доведено обставину, відносно порушення її прав в зв`язку з укладенням договору дарування під час дії публічної заборони, яку суд першої інстанції вважав недоведеною.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2018 року по справі № 712/14512/17 та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

22 травня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3

У відзиві представник відповідачів ОСОБА_11 зазначає, що відповідачі вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд повно та всебічно зясував усі фактичні обставини справи, дослідив та надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, сприяв повному та обєктивному , неупередженому розгляду справи. У відзиві посилається, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними, і не спростовують висновків суду першої інстанції . Представник відповідачів вказує, що доводи апеляційної скарги щодо існування арешту на майно є безпідставними та необґрунтованими, так як на момент укладення договору дарування частки квартири публічної заборони не існувало і не могло існувати. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, дослідивши матеріали справи, що спірна квартира під забороною відчуження не перебувала, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 04.05. 2016 року. Також вказує, що не можуть бути взяті до уваги і посилання позивача щодо невиконання відповідачем своїх фінансових зобовязань по сплаті аліментів, так як в матеріалах справи відсутні будь які дані чи розрахунки, які б свідчили про існування заборгованості. Відповідач ОСОБА_4 сумлінно сплачує аліменти після нового рішення про збільшення розміру стягнення аліментів, не оскаржуючи заочне рішення суду. Представник відповідача звертає увагу у відзиві, що арешт на майно відповідача щодо несплати аліментів було накладено лише 04.08.2016 року, через три місяці після укладення договору, а через чотири місця і зовсім скасовано. Крім того, квартира не була предметом розподілу спільного майна подружжя, що вбачається із рішення суду. Тому вважає, що рішення ОСОБА_12 подарувати майно, а обдарованій ОСОБА_8 прийняти в дар частину квартири не викликає сумнівів, оскільки волевиявлення сторін відповідало їх волі та було вільним. Отже, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, тому слід залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, але без виклику сторін.

Згідно до вимог ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, за загальним правилом встановленим вказаною нормою права, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії

Згідно до вимог ст.128 ЦПК України вбачається, що суд лише повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, а не викликає до судового засідання, якщо їх явка є не обов'язковою.

На підставі викладеного, розгляд даної справи проводиться судом апеляційної інстанції за загальним правилом, встановленим чинним процесуальним законом України з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, але без виклику до судового засідання, оскільки їх явка є не обов'язковою.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення, виходячи з наступних підстав.

Згідно норм ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є : неповне зясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, мотивуючи свої висновки тим, що позивачем не доведено суду обґрунтованість своїх позовних вимог належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, при укладенні договору дарування діяв у відповідності з вимогами діючого законодавства, сам договір укладено у передбаченому законом порядку і сторони при його укладенні досягли згоди щодо всіх його істотних умов, договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, і позивачем не доведено протилежне, тому порушення вимог закону укладенням договору дарування судом не встановлено. Суд послався в рішенні, що в реєстрі заборон був відсутній запис про арешт майна боржника, що дало право відповідачу безперешкодно розпоряджатися своїм майном.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції , оскільки вважає висновки суду не відповідають в повній мірі обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із 1995 року перебували в шлюбі.

Рішенням Соснівського районного суду від 11 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

04 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено договір дарування частки квартири, згідно до якого дарувальник, обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував, а обдаровувана прийняла у дар 1/2 частку в праві власності на квартиру за № 60, що знаходиться по вул. Тараскова, будинок 11 у місті Черкаси.

Зазначена частка квартири належить дарувальнику ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого Органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси 12 березня 1996 року. Право власності дарувальника на цю квартиру зареєстроване в КП «ЧООБТІ» за № 2«Д»-401-95.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування, позивач ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4 з метою ухилення від виконання рішень суду, в порушення заборони суду щодо відчуження автомобільної техніки та постанов Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ про арешт майна боржника та заборони його відчуження, продав автомобілі та подарував 1/2 частину спірної квартири своїй матері - ОСОБА_8

На момент укладення договору дарування частки квартири існували публічні обтяження, а тому вважає, що договір дарування є таким, що не відповідає вимогам закону, та укладений з метою невиконання рішення суду, порушує публічний порядок і її права на реальне виконання рішення суду, через що є недійсним. Такі ж доводи приведені і в апеляційній скарзі ОСОБА_3, які повністю повторюють доводи позовної заяви.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що на виконанні Соснівського ВДВС під час укладення спірного договору дарування існувало декілька виконавчих проваджень : ВП № 5071696.3 відкрите 04 квітня 2016 року про стягнення аліментів, рішення суду набуло чинності 22 березня 2016 року. Обєднане ВП № 49805003 (заочне рішення суду, виконавчий лист № 2/712/2140/15, до складу якого увійшло виконавче провадження ВП № 49582763 про стягнення судового збору, в межах якого 14 грудня 2015 року був накладений арешт на все майно боржника). Також, арешт на все майно був накладений і за виконавчим провадженням ВП № січня 2016 року.

Зазначені арешти припинили свою чинність лише 10 серпня 2016 року на підставі постанови ВП № 49805003, у звязку із закінченням виконавчого провадження.

Договір дарування був укладений 04 травня 2016 року, тобто за три місяці до припинення чинності арештів.

Судом першої інстанції було встановлено, що про існування цієї ухвали про накладення арешту ОСОБА_4 було достеменно відомо, оскільки він звертався до суду із клопотанням про скасування арешту майна і ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2016 року у скасуванні арешту було відмовлено. Сторони також не спростовували цієї обставини.

Апеляційний суд вважає, що, прийнявши до уваги той факт, що оспорюваний позивачем договір, укладений під час дії заборони на відчуження майна відповідача, він є таким, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування і прямо впливає на законні майнові права позивача.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

ОСОБА_4, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_13, яка є його матірю без попереднього реального виконання зазначених вище виконавчих листів Соснівського ВДВС, був обізнаний про судові рішення про заборону відчуження всього майна, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання судових рішень.

Отже, відчуження майна за спірним договором дарування відбулося в період чинності арештів на нього.

Апеляційний суд, вважає, що, установивши цю обставину, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та не перевірив, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, чи направлені дії сторін договору та фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Позивач надала суду докази того, що ОСОБА_13 в подарованій їй частині квартири не проживає, не зареєстрована і фактично нею не користується, що підтверджується даними довідки про реєстрацію.

Згідно даних акту ДВС у спірній квартирі проживає громадянин ОСОБА_10 на підставі договору оренди. Отже, ОСОБА_4 й надалі фактично продовжує нею користуватися, зокрема заселяти в квартиру осіб за своїм особистим вибором.

Таким чином, з урахуванням вище встановлених обставин, вбачається, що укладення договору дарування 1/ 2 частки квартири АДРЕСА_2 не було спрямовано на настання реальних наслідків. Відповідачі в судовому засіданні не надали обгрунтованих доказів, щоб спростувати такі доводи позовної заяви, а відтак у суду є всі підстави вважати їх доведеними.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що укладення вказаного договору не спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦПК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу і є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Такий висновок суду також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, викладеною під час розгляду справи № 6-1873цс16, відповідно до якої, судам, при вирішенні спорів про визнання договорів дарування недійсними, було наголошено на необхідності перевірки тих обставин, що при укладенні спірних договорів дарування нерухомого майна між близькими родичами, необхідно перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, вважає доводи обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню судом апеляційної інстанції, оскільки вказані доводи спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За вищезазначених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з`ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення суду, яке підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанцій (а.с. а.с. 1, 185 т. 1) ОСОБА_3 сплатила за подачу позовної заяви 960 грн. та за подачу апеляційної скарги 960 грн., а разом 1 920 грн. судових витрат за розгляд справи. Позовні вимоги задоволено повністю, тому суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат вважає, що вони підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів ОСОБА_3 В`ячеслава Петровича, ОСОБА_8 по 960 грн. з кожного на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381,382, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 В`ячеслава Петровича, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 04 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_14 щодо дарування квартири АДРЕСА_1.

Стягнути судові витрати за сплату судового збору з ОСОБА_4 В`ячеслава Петровича та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 в розмірі 1 920 грн. по 960 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

ОСОБА_15