АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 627/211/17

Провадження № 22-ц/790/3820/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - акціонерне товариство «Турбоатом»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Вовк Л.В., -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Турбоатом» (далі - АТ « Турбоатом»), після уточнення якого 04 січня 2018 року остаточно просив визнати незаконним оформлення його на роботу за другим розрядом, зобов'язати відповідача переоформити його прийняття на роботу за третім розрядом, дату встановлення кваліфікації третього розряду замінити четвертим; стягнути з відповідача доплату за той час роботи, коли позивача оформлено за другим розрядом та за третім розрядом (разом з інфляційними та річними) у сумі 15 986 грн.; визнати незаконним його звільнення з роботи за прогули.

Позов мотивований тим, що з 01.08.2012 р. він був прийнятий на роботу до АТ «Турбоатом» на посаду електрозварника та йому присвоєно третій розряд кваліфікації, а згодом четвертий. Оскільки кваліфікаційний розряд більше не піднімався, він написав заяву про звільнення за власним бажанням та пішов у відпустку, по закінченню якої мало бути оформлено звільнення. В лютому 2017 року позивач дізнався, що його звільнили не за власним бажанням , а за прогули . ОСОБА_1 вважав, що відповідач незаконно відмовив йому в оформленні на роботу за розрядом нижчим , ніж відображено у документі про освіту та трудовій книжці. Він був прийнятий на роботу до ПАТ « Турбоатом» 01.08.2012 року за другим розрядом, а мав би за третім. Крім того, 01.12.2012 року йому призначили третій розряд, а повинні були б - четвертий, оскільки у загальній сумі його стаж роботи склав 1 рік і місяць (разом зі стажем 8 міс. на попередніх місцях роботи). Тому позивач вважав, що з 01.08.2012 по 01.12.2012 року ( протягом чотирьох місяців) він отримував заробітну плату за 2 розрядом, тобто нижчу, ніж повинен був би за третім розрядом та з 01.12.2012 року по 01.03.2013 року ( протягом трьох місяців) він отримував зарплатню за третім розрядом, тобто нижчу ніж повинен був отримувати за четвертим розрядом. Отже, за 13 місяців роботи на АТ «Турбоатом», 7 місяців (більше половини усього часу) він не отримав заробітну плату, з урахуванням індексу інфляції та річних, у розмірі 15986 грн. Він вирішив звільнитися, про що написав заяву. ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку, по закінченню якої мало відбутися оформлення його звільнення за власним бажанням. Проте, 10.02.2017 року, у відповідь на звернення до відповідача, він отримав лист з доданими до нього наказом про звільнення, випискою по заробітній платні та трудовою книжкою. З зазначених документів він дізнався, що його звільнили за прогул. ОСОБА_1 посилався на те, що звільнення проведено з порушенням встановленого законом порядку, а саме його звільнено 27.11. 2013 року з 31.08.2013 року, хоча це був останній день його відпустки, без належної згоди профспілкового комітету. За зареєстрованою адресою свого місця проживання він від відповідача повідомлень із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки не одержував. Його було звільнено з порушенням строку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Акти про його відсутність на роботі з 02.09.2013 року відповідачем не складалися. Трудову книжку він отримав лише 10.02.2018 року, тому саме ця дата повинна бути визначена як дата його звільнення.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що прийняття на роботу ОСОБА_1 та підвищення його кваліфікаційних розрядів відбулося у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач не порушив порядок прийняття позивача на роботу, оскільки останній на момент працевлаштування на підприємство не був атестованим зварювальником. Звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням усіх встановлених чинним законодавством вимог щодо порядку звільнення.

Не погодившись з цим рішенням 05.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи і які суд вважав встановленими, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 13.06.2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без руху в частині позовних вимог про визнання незаконним оформлення на роботу та зобов'язання відповідача провести переоформлення прийняття на роботу за третім розрядом і встановити дату кваліфікації третього розряду четвертим у зв'язку із несплатою судового збору (т.2 а.с. 3-4).

Згідно даних зворотного поштового повідомлення апелянт особисто отримав вищезазначену ухвалу 19.06.2018 року (т.2 а.с. 8), проте зазначені в ній недоліки апеляційної скарги у встановлений в ухвалі строк не усунув. У зв'язку з цим, ухвалою судді цього ж суду від 16.07.2018 року апеляційна скарга частині позовних вимог про визнання незаконним оформлення на роботу та зобов'язання відповідача провести переоформлення прийняття на роботу за третім розрядом і встановити дату кваліфікації третього розряду четвертим була визнана неподаною і повернута апелянту (т.2 а.с. 24).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при його звільненні АТ «Турбоатом» були порушені норми ч.3 ст.40, ст.47, ч.3 ст.43, ст. ст. 147 - 152 КЗпП України. Суд першої інстанції зазначеним порушенням належної оцінки не дав. Факт звільнення його під час відпустки хибно обґрунтовується судом вимогами «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України ,Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, що є підзаконним нормативним актом. Також суд помилково вважав встановленим той факт, що апелянта належним чином повідомляли про необхідність отримання трудової книжки та про необхідність з'явитися на засідання профспілкового комітету. Надані суду докази не підтверджують його належного персонального повідомлення, а доводять лише факт надання послуги відділенням поштового зв'язку. Зазначені документи надані суду в копіях, що не відповідає вимогам цивільно - процесуального закону, тому є неналежними, не допустимими та недостовірними. Засідання профспілкового комітету проведено з порушенням закону, згоду на його проведення за своєї відсутності апелянт не надавав. Адміністрація відповідача прийняла рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності поза встановленими законом строками. Відсутність його на роботі протягом майже двох місяців відповідачем жодним чином не зафіксована. Районний суд не звернув уваги на відсутність у табелях обліку робочого часу прогулів, наказу про створення комісії, уповноваженої зафіксувати факт відсутності працівника, відповідних актів про відсутність. Суд також, всупереч вимог Женевської конвенції Міжнародної організації праці № 158 « Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» ратифікованої Україною 04.02.1994 року (далі - Конвенція), вважав, що тягар доведення не законності звільнення несе позивач. Хоча, згідно п. а) ч.2 ст.9 Конвенції тягар наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст.4 Конвенції, лежить на роботодавці.

02.07.2018 року ОСОБА_2, який діє в інтересах АТ « Турбоатом», надав суду відзив на апеляційну скаргу. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що судом було прийнято обґрунтоване і законне рішення. На підставі наданих доказів та їх правильної оцінки, судом встановлено, що позивач допустив прогул без поважних причин, у зв'язку з чим був звільнений на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до закону та в межах встановленого законом строку притягнення до дисциплінарної відповідальності

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. ( т.1.ч. 1 ст. 149 КзПП)

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, з 01.08.2012 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «Турбоатом» на посаді електрозварника ручної зварки 2-го розряду ( наказ № 547 від 01.08.2012 ( т.1.а.с. 24). З 01 грудня 2012 року за заявою ОСОБА_1 його було переведено на посаду електрозварника ручної зварки 3-го розряду (наказ № 1204 від 01.12.2013 року ( т.1.а.с. 28), з 01 березня 2013 року - на посаду електрозварника ручної зварки четвертого розряду ( наказ № 239 від 01.03.2013 року) .

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки.

Колективними договорами ПАТ «Турбоатом» на 2012 р. та 2013 р. передбачено , що основна щорічна відпустка на ПАТ « Турбоатом» встановлена тривалістю 28 календарних днів ( т.1.а.с. 54-69). Додатком № 8 до вказаних колективних договорів ПАТ «Турбоатом» встановлено перелік професій та посад працівників, яким передбачені додаткові відпустки. Так, згідно переліку електрогазозварювальнику надається додатково 7 днів відпустки ( т.1. а.с. 55, 61, 63, 69).

Згідно письмових заперечень представника відповідача ( т.1 а.с. 133 - 140) на підставі заяв ОСОБА_1 з 12.08.2013 року по 31.08.2013 року йому були надані 15 днів основної та 5 днів додаткової відпустки. Судом було встановлено, що за період з 01.08.2012 року по 01.08.2013 року ОСОБА_1 використав 35 днів основної та додаткової відпустки.

02.09.2013 року позивач мав стати до роботи, проте на роботу не прийшов і про причини своєї неявки відповідача не повідомив.

Прийшовши до висновку про доведеність допущеного з боку працівника ОСОБА_1 прогулу без поважних причин, суд дав належну оцінку даним рапорту про порушення трудової дисципліни начальнику цеха № 72 ОСОБА_3 від ОСОБА_4 від 03.09.2013 року (т.1 а.с. 190) , доповідної записки від майстра ділянки № 4 ОСОБА_5 від 03.09.2013 року (т.1 а.с. 191), рапорту про порушення трудової дисципліни начальника цеха № 72 ОСОБА_3 від 29.10.2013 року (т.1 а.с. 36), службової записки начальника цеха № 72 ОСОБА_3І (т.1 а.с. 35) та обґрунтовано врахував, що позивач не надав доказів своєї відсутності на робочому місті з поважних причин.

Сам факт прогулу позивач не оспорював та пояснював свою відсутність на робочому місті необхідністю відбути за сімейними обставинами у с. Качалівка за місцем реєстрації місця проживання.

Судом також було встановлено, що адміністрацією цеху № 72 ПАТ «Турбоатом» вживалися заходи щодо встановлення причин відсутності позивача на робочому місці, що підтверджується даними листів повідомлень від 21.10.2013 року (т.1 а.с. 29-31), 24.10.2013 року ( т.1 а.с 32 - 34) , 29.10. 2013 року (т.1 а.с.38 - 40).

Крім цього, листами №1-40/72-832 від 01.11.2013 та №1-40/72-837 від 04.11.2013 р. ОСОБА_1 повідомлявся про засідання профспілкового комітету, що відбулися 06.11.2013 року та 08.11.2013 року та викликався на них (т.1 а.с.83 - 89) .

За змістом ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Згідно виписки з протоколу № 8 засідання профспілкового комітету цеху № 72 від 08.11.2013 р. було постановлено надати згоду на звільнення електрозварювальника ОСОБА_1 за прогул без поважних причин згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України ,як такого , що самовільно залишив роботу з 02.09.2013 року до теперішнього часу (т.1 а.с. 41).

Зазначене свідчить про дотримання встановленого законом порядку проведення засідання профспілкового комітету за відсутності працівника. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не є обґрунтованими.

Судова колегія також не може погодитися з доводами ОСОБА_1 щодо відсутності належних доказів його повідомлення про необхідність надання пояснень відсутності на роботі та про проведення засідання профспілкового комітету, оскільки матеріали справи містять копії поштових відправлень на адресу його фактичного проживання, зазначену в його особовій картці ( т.1 а.с.44).

Суд правомірно врахував ці докази, тому що вони відповідають вимогам ст.95 ЦПК щодо форми письмових доказів поданих у копіях. Клопотання про витребування оригіналів зазначених доказів до суду не надходило.

Наказом №503-К від 27.11.2013 року позивача було звільнено з ПАТ « Турбоатом» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с 43). За змістом зазначеного наказу ОСОБА_1 було звільнено з 31.08.2013 року по п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, здійснений без поважних причин, як самовільно залишившего роботу з 02.09.2013 року.

У відповідності до вимог ст.47 КЗПП України ПАТ «Турбоатом» в день звільнення ОСОБА_1 здійснено повний кінцевий розрахунок в сумі 71 грн. 54 коп.., що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2013 року , а також відомістю за грудень 2013 р. Крім того , підприємством компенсовано позивачу 2 дні невикористаної щорічної відпустки за період з 02.08.2013 р. по 01.09.2013 р. (т.1 а.с. 52, 53).

Судова колегія не погоджується з доводами апелянта , щодо пропуску відповідачем строку притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки за змістом ч.2 ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення може бути накладене протягом шести місяців з дня вчинення проступку. ОСОБА_1О, допустив прогул 02.09.2013 року, за що був звільнений 27.11.2013 року, тобто у встановлений законом 6 місячний строк.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині відмови задоволення його вимог про визнання незаконним звільнення 31.08.2013 року, суд керувався п.2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» , затвердженої Наказом Міністерства праці України ,Міністерства юстиції України , Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року та виходив з того, що днем звільнення працівника вважається останній день його роботи. Оскільки, ОСОБА_1 31.08.2013 року перебував останній робочий день у додатковій відпустці , саме 31.08.2013 рік є днем звільнення позивача.

Посилання апелянта на те, що в даному випадку, при його звільненні порушені вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП України не є обґрунтованим, оскільки зазначена норма права забороняє проведення звільнення працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України під час його відпустки.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи звільнення позивача було проведено 27.11.2013 року , тобто після спливу майже трьох місяців після закінчення відпустки.

Матеріали справи містять докази направлення позивачу повідомлення про розрахунок та необхідність отримання трудової книжки , що підтверджується копією листа від 27.11.2013 року за № 24-1251, даними списку згрупованих поштових та чеку ( а.с. 96,97). Судом встановлено, що позивач отримав свою трудову книжку лише 10.02.2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки в частині позовних вимог про визнання незаконним оформлення на роботу не за тим розрядом та зобов'язання відповідача провести переоформлення прийняття на роботу за третім розрядом і встановити дату кваліфікації третього розряду четвертим апеляційна скарга ОСОБА_1 повернута апелянту, рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядалося. Тому підстави для задоволення апеляційної скарги про стягнення заробітної плати за час роботи не за тим розрядом відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний