Справа № 438/419/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/1221/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - представників відповідача Головецької І.Б. та Кирчея Я.С., представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Бориславського професійного ліцею, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, директора Бориславського професійного ліцею Кирчея Ярослава Степановича, Бориславського міського центру зайнятості, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_5, звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Уточнивши позовні вимоги, просить ухвалити рішення, яким визнати нечинним та скасувати наказ № 10-к від 10.04.2017 року директора Бориславського професійного ліцею Кирчея Ярослава Степановича про звільнення ОСОБА_5 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_5 на роботі, стягнути з Бориславського професійного ліцею на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 квітня 2017 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що наказом навчального закладу «Бориславський професійний ліцей» № 10-к від 10.04.2017 «Про звільнення з роботи» ОСОБА_5 звільнено з роботи з посади майстра виробничого навчання відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності працівників. Вважає звільнення незаконним, бездіяльність відповідача із не запропонування іншої роботи та неврахування переважного права залишення на роботі протиправними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Зокрема, вона - позивач з 1992 року перебувала у трудових відносинах із роботодавцем Бориславським професійним ліцеєм. Вважає, що при винесенні відповідачем оспорюваного наказу про звільнення з роботи не було дотримано порядку звільнення з роботи, встановленого ч. 2 ст. 40, ч. 1, п. 3, 10 ч. 2 ст. 42, ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Зокрема, одночасно з попередженням про наступне вивільнення їй не запропоновано зайняти рівнозначної посади у цьому навчальному закладі, не проведено порівняльний аналіз показників продуктивності праці і кваліфікації осіб, що підлягали залишенню на роботі на педагогічних посадах; її - позивача звільнено, коли до виходу на пенсію за вислугою років залишалось менше ніж три роки. Крім цього, звільнення проведено без згоди профспілкового органу. У порушення Галузевої угоди та колективного договору її звільнено з посади педагогічного працівника під час навчального року. Відповідач прийняв рішення про скорочення штатів та чисельності працюючих педагогів без необхідного економічного обґрунтування.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпПУ вона має бути поновлена на попередній роботі, та оскільки перебуває у вимушеному прогулі з 04.04.2017 року, також за цей час роботодавець зобов'язаний виплатити в її користь середній заробіток.

РішеннямБориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Бориславського професійного ліцею, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, директора Бориславського професійного ліцею Кирчея Ярослава Степановича, Бориславського міського центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_5, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що однією із підстав відмови в задоволенні позовних вимог, міський суд вказує відсутність в неї - позивача необхідної освіти. Однак, вона має диплом НОМЕР_1, виданий Вітебським індустріально - педагогічним технікумом 27 червня 1992 року, за яким отримала освіту за спеціальністю «Швейне виробництво». Також в неї є диплом Державного вищого навчального закладу «Дрогобицький механіко - технологічний коледж», згідно якого вона підвищила свою професійну та педагогічну кваліфікацію та отримала спеціальність «Обслуговування систем управління і автоматики». Відтак суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про відсутність у неї відповідної освіти для зайняття посади майстра виробничого навчання з комп'ютерного набору. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що має переважне право залишення на роботі, про що і зазначила в позовній заяві, оскільки має значно більший стаж роботи від працівників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також до виходу на пенсію за вислугою років їй залишалось менше ніж три роки. Вважає, що роботодавець знехтував її правом залишення на роботі, не провів порівняльний аналіз показників продуктивності праці та кваліфікації осіб, що підлягали залишенню на роботі на педагогічних посадах. Окрім того, у випадках скорочення чисельності працівників порівняльний аналіз повинен проводитись між усіма працівниками, а не тими, які попали під скорочення. Не погоджується і з висновками суду першої інстанції, що відповідач дотримався вимог ст. 43 КЗпП України. Так, її звільненню передувало звернення відповідача до профспілкового комітету Бориславського професійного ліцею. За положенням ст. 43 КЗпП України, звільнення може бути проведено лише за попередньою згодою (рішенням) виборного органу. Профспілка згоди (рішення) на її звільнення з роботи не давала, оскільки голова профспілки перебував на лікарняному. Проте суд зазначену обставину не врахував, розглянув спір по суті без зупинення провадження у справі та рішення профспілкового органу на звільнення її - ОСОБА_5 з роботи. Звертає увагу й на те, що її посада відноситься до працівників освіти. Навчальний рік закінчується не пізніше 01 липня 2017 року, а з врахування дати наведеної судом це 30 червня 2017 року. В порушення Галузевої угоди та колективного договору її звільнено з посади педагогічного працівника під час навчального року.

Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у Бориславському професійному ліцеї відбулась зміна штатної структури - скорочення штату працівників, що об'єктивно потягло за собою скорочення чисельності працівників. При звільненні позивачки з роботи відповідачем було дотримано вимоги чинного трудового законодавства та процедуру звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 49-2 КЗпП України та вимоги ст. 42 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Відповідно до копій наказів по ПТУ № 7 м. Борислава позивач ОСОБА_5 02 листопада 1992 року була прийнята на посаду майстра виробничого навчання на час декретної відпустки основного працівника у навчальний заклад Бориславське ПТУ № 7.

Згідно наказу від 07 жовтня 1994 року № 87/К позивача переведено на постійне місце роботи майстром виробничого навчання.

Відповідно до наказу № 114 від 01 вересня 2003 року Бориславське ПТУ № 7 реорганізовано у навчальний заклад Бориславський професійний ліцей.

На підставі наказу Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 20 жовтня 2016 року № 06-01/484 «Про створення комісії з оптимізації чисельності працівників професійно-технічних навчальних закладів області на 2017 рік» та Листа Департаменту від 28 жовтня 2016 року № 06-09/3424 із врахуванням виконання обсягу регіонального замовлення на підготовку робітничих кадрів і молодших спеціалістів у 2016 році та формування учнівського контингенту на 2016-2017 навчальний рік, Бориславському професійному ліцею було передбачено з 01 січня 2017 року загальну чисельність у кількості 105 одиниць штатного персоналу та педагогічних ставок (включаючи сезонних працівників), та відповідно до цього - скорочення 10 штатних одиниць та 2 ставок педагогічного навантаження.

На виконання вказаного розпорядження та з метою приведення штату ліцею у відповідність до Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених наказом Міністерства освіти та науки України від 06 грудня 2010 року № 1204, в Бориславському професійному ліцеї було проведено скорочення чисельності працівників, про що видано наказ № 113 від 26.12.2016 року.

Під скорочення у зв'язку із закінченням навчання кількох груп учнів попали майстри виробничого навчання, в тому числі і позивач ОСОБА_5

Наказом по Бориславському професійному ліцею від 08 грудня 2016 року № 107 було створено комісію з оптимізації чисельності працівників ліцею на 2017 рік.

Наказом від 14 лютого 2017 року № 28 внесено зміни до штатного розпису Бориславського професійного ліцею на 2017 рік та з 01 березня 2017 року виведено зі штатного розпису 7 штатних одиниць - посад майстра виробничого навчання, що стверджується також копіями змін до штатного розпису по Бориславському професійному ліцею, згідно з якими з 01 березня 2017 року виведено сім посад майстра виробничого навчання.

Письмовим попередженням від 28 грудня 2016 року за № 8 Бориславським професійним ліцеєм майстра виробничого навчання ОСОБА_5 було попереджено про звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що стверджується копією такого письмового попередження з підписом ОСОБА_5 та не заперечується самою позивачкою (т. 1 а. с. 33).

Крім цього, ОСОБА_5 під особистий підпис було вручено повідомлення про наявні на той час вакантні місця (посади) в Бориславському професійному ліцеї, що стверджується копією відповідного письмового повідомлення з переліком 10 вакантних посад (т. 1 а. с. 34).

07 лютого 2017 року директор Бориславського професійного ліцею звернувся до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації Бориславського професійного ліцею з поданням про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі й позивача ОСОБА_5

Копією протоколу № 4 засідання комісії з оптимізації чисельності працівників Бориславського професійного ліцею від 28.02.2017 року підтверджується, що ОСОБА_5 відмовилася від запропонованих вакантних посад і не заперечила проти звільнення її за скороченням чисельності працівників (т. 1 а. с. 42, 43).

З довідки голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Бориславського професійного ліцею від 15.09.2017 року № 152 вбачається, що ОСОБА_5 під час роботи в Бориславському професійному ліцеї була членом профспілкової організації Бориславського професійного ліцею.

Згідно довідки від 25 травня 2017 року № 114 за підписом Голови профкому, що вищевказане подання директора ліцею, яке надійшло до профспілкового комітету 07.02.2017 року, на засіданні профкому не розглядалося, відповідь директору ліцею не направлялася.

На підставі наказу відповідача від 24 лютого 2017 року № 29 ОСОБА_5 було звільнено з посади майстра виробничого навчання у зв'язку зі скороченням чисельності працівників (т. 1 а.с. 48).

У зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_5 з 27.02.2017 року перебувала на лікарняному, відповідачем видано наказ від 28 лютого 2017 року № 30 «Про внесення змін до наказу № 29 від 24.02.2017 року «Про скорочення працівників» та відмінено дію п. 3 наказу № 29 від 24.02.2017 року у частині звільнення ОСОБА_5 з посади до моменту виходу її на роботу після захворювання.

Наказом директора ліцею Кирчея Я.С. від 10 квітня 2017 року № 10-к позивача ОСОБА_5 було звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників 10 квітня 2017 року, оскільки згідно з останнім листком непрацездатності серії АГЮ № 689250 ОСОБА_5 мала стати до роботи 08 квітня 2017 року (субота).

З вищенаведеного вбачається, що у відповідача Бориславського професійного ліцею відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників.

Апеляційним судом встановлено, що позивача звільнено з посади у зв'язку із даним скороченням чисельності та штату працівників.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями ст. 43 КЗпП України таке звільнення може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Профспілковий орган розглядає питання про надання згоди про розірвання трудового договору на підставі подання власника або уповноваженого ним органу у п'ятнадцятиденний строк. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строку після його прийняття.

У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган дав згоду на розірвання трудового договору (ч. ч. 2, 5 ст. 43 КЗпП України).

Частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

З правового аналізу та матеріалів справи вбачається, що Бориславським професійним ліцеєм було дотримано вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_5про наступне вивільнення відповідачем була персонально попереджена не пізніше ніж за два місяці, що нею і не заперечується, та відповідачем їй було запропоновано всі вакантні посади.

Судом встановлено, що на час звільнення позивачки вакантними були 10 посад, від яких остання відмовилась.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивачки про те, що підставою для визнання оспорюваного наказу незаконним є те, що їй не було запропоновано посаду саме педагога, оскільки таке є безпідставним.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач дотримався вимог ст. 43 КЗпП України та звернувся до первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (позивач ОСОБА_5), з метою отримання згоди на розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, оскільки первинна профспілкова організація вказане звернення відповідача не розглядала та у встановлений законом строк не повідомила відповідача про прийняте рішення, тому відповідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Отже твердження позивачки, що її звільнення відбулося з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України, є безпідставним.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за таких умов, відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із зменшенням кількості навчальних груп у відповідача відбулось скорочення чисельності посад майстрів виробничого навчання в групах, в тому числі і за напрямком підготовки робітників з професії «Оператор комп'ютерного набору» (з яких залишилось лише дві групи).

Судом встановлено, що в спірний період майстрами виробничого навчання в групах за напрямком підготовки робітників з професії «Оператор комп'ютерного набору» були: ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_7

З порівняльного аналізу щодо рівня освіти та кваліфікації серед зазначених майстрів виробничого навчання вбачається, що:

- ОСОБА_11 здобула вищу освіту, отримала диплом спеціаліста і їй присвоєно кваліфікацію математик-програміст, викладач інформатики, рішенням атестаційної комісії 26.03.2014 року їй присвоєно 11 тарифний розряд;

- ОСОБА_8 здобула вищу освіту, має кваліфікацію «учитель фізики, математики, астрономії і безпеки життєдіяльності», що підтверджується копією додатку до диплома спеціаліста і копією диплому спеціаліста Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка серії НОМЕР_2, виданого 01 липня 2000 року, та крім того, у 1998 році закінчила повний курс факультету додаткових професій Дрогобицького державного педагогічного університету із спеціальності «Інформатика та інформаційні технології», рішенням атестаційної комісії 21.03.2013 року їй присвоєно 12 тарифний розряд;

- ОСОБА_7 в 2003 році закінчила Дрогобицький державний педагогічний університет за спеціальністю «Менеджмент організацій, основи інформатики», їй присвоєно кваліфікацію менеджер-економіст, вчитель економічних дисциплін та основ інформатики, що стверджується копією диплому Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка серії НОМЕР_3, виданого 01 липня 2003 року, рішенням атестаційної комісії 15.04.2010 року їй присвоєно 11 тарифний розряд.

В той же час, позивач ОСОБА_5 згідно диплому НОМЕР_4, виданого Вітебським індустріально-педагогічним технікумом 27.06.1992 року, отримала освіту за спеціальністю «Швейне виробництво», а згідно з копією диплому Державного вищого навчального закладу «Дрогобицький механіко-технологічний коледж» серії НОМЕР_5, виданого 01 липня 2000 року, отримала спеціальність «Обслуговування систем управління і автоматики», рішенням атестаційної комісії 15.04.2010 року їй присвоєно 10 тарифний розряд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11 мають не лише вищий освітній рівень, але і вищий рівень кваліфікації.

Проте, у зв'язку із скороченнямпосад майстра виробничого навчання в групах за напрямком підготовки робітників з професії «Оператор комп'ютерного набору» ОСОБА_11, яка має вищий освітній рівень і рівень кваліфікації ніж позивачка, також була звільнена із займаної посади.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 досконало володіють комп'ютерною технікою, мають вищу продуктивність праці, швидше і якісніше виконують операції з базами даних на комп'ютерному устаткуванні в порівнянні з ОСОБА_5

За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 7 листопада 2011 року (справа № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення.

Отже при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачем вірно враховане переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Відповідно до п. 5.3.5 Положення Галузевої угоди: Міністерство освіти і науки України лише рекомендує органам управління освітою, керівникам закладів та установ освіти і науки здійснювати звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників у зв'язку із скороченням обсягу роботи тільки після закінчення навчального року.

В спростування твердження позивачки, що у порушення Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016 - 2020 роки та колективного договору її звільнено з посади педагогічного працівника під час навчального року, що є підставою для визнання оспорюваного наказу незаконним, суд першої інстанції вірно зазначив, що групи учнів у Бориславському професійному ліцеї мають різні строки навчання, тому терміни закінчення їхнього навчання не збігаються із закінченням навчального року. У 2017 році навчальний рік закінчувався 30 червня, проте випуск учнів, у яких майстром виробничого навчання була позивач, здійснено у січні та лютому 2017 року, а оспорюваний наказ про звільнення позивача було винесено 10 квітня 2017 року.

Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції, що у Бориславському професійному ліцеї відбулась зміна штатної структури - скорочення штату працівників, що об'єктивно потягло за собою скорочення посад (чисельності) працівників та що при звільненні позивачки з роботи відповідачем було дотримано вимог чинного трудового законодавства і процедуру звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 49-2 КЗпП України та вимоги ст. 42 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, також приходить до переконання, що підстав для визнання нечинним та скасування наказу № 1-к від 10.04.2017 року та поновлення на роботі позивачки не встановлено.

Враховуючи, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що і у їх задоволенні слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки Законом України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, то з урахуванням ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про віднесення судових витрат за рахунок держави.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 липня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.