АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №755/15674/17

провадження № 22-ц/796/5505/2018

19 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Іванову В.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання пункту договору протиправним та його скасування, стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у складі судді Яровенко Н.О.,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 03 березня 2017 року між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір № 04/03С, за умовами якого виконавець зобов'язується спроектувати, виготовити та передати замовнику меблі згідно з додатками, які є невід'ємною частиною цього договору. Датою виконання замовлення визначено 12 квітня 2017 року. Загальна вартість до сплати -35 971 грн.

Вона виконала свої зобов'язання за договором, сплативши вартість замовлення в повному обсязі та у визначений договором строк. В той же час відповідачем було виконано замовлення лише 08 вересня 2017 року, затримка виконання становить 148 днів.

Умовами договору (п.7.2) передбачено обов'язок виконавця при затримці виконання замовлення виплатити замовнику пеню в розмірі 0,01% від суми внесеної позивачем передплати за кожен день прострочення, що за 148 днів затримки становить 340,40 грн.

При цьому п.7.1 цього договору передбачено, що у разі затримки виконання замовником п.3.2 на термін, що перевищує 10 днів, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої за період, за який нараховувалася пеня, від суми договору за кожен день прострочення.

При порівнянні суми пені у випадку прострочення виконання умов договору на 148 днів, позивач може претендувати на 340,40 грн. пені, а відповідач - на 1 347 113,95 грн.

Оскільки п.7.2 договору грубо порушує принцип добросовісності та відповідно до п.2 ч.3 ст.18 Закону України &q? ;Про захист прав споживачів&qu&q; є несправедливою умовою договору, просила визнати його протиправним та скасувати.

Посилаючись на ч.5 ст.10 Закону України &quна;Про захист прав споживачів &ququ; просила стягнути з відповідача суму неустойки в розмірі 3% від вартості замовлення за кожен день затримки в сумі 159 711,24 грн. (35971/100*3*148), яку вважає справедливою та такою, що відповідає нормам чинного законодавства.

Зазначила, що зв'язку з значною затримкою у виготовленні та встановленні кухонних меблів було погіршено умови її побуту, що в свою чергу призвело до душевних хвилювань. За таких підстав при вирішенні спору просила вирішити питання про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі, який суд буде вважати достатнім.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 340 грн. 40 коп. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2018 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення в частині розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції полягає у тому, що судом не наведено достатніх мотивів у незастосуванні принципу справедливості, а тільки зазначено, що позивачем не надано доказів несправедливості п.7.2 договору.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, споживачу, як правило, бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форм. Тому держава забезпечує особливий захист сторін у цивільно-правових відносинах, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладання цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &quЗа;Про судоустрій і статус суддів&q?ку; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 березня 2017 року між ОСОБА_2 (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір № 04/03С ( далі - договір) (а.с. 5).

За умовами вказаного договору виконавець зобов'язується спроектувати, виготовити і передати замовнику меблі згідно з додатками, які є невід'ємною частиною цього договору, що іменуються в подальшому замовленням (п.1.1).

Відповідно до п. 2.6 цього договору загальна вартість до сплати - 35971 грн.

Дата виконання замовлення - 12.04.2017 р. (п.3.1.1).

Судом встановлено, що позивач виконала свої зобов'язання за договором, сплативши вартість замовлення в повному обсязі та у визначений договором строк. В той же час відповідачем було виконано замовлення лише 08 вересня 2017 року, затримка виконання становить 148 днів.

Відповідно до п.7.1 договору у разі затримки виконання замовником п.3.2. на термін, що перевищує 10 днів, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої за період, за який нараховувалася пеня, від суми договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п 7.2 договору, при затримці виконання замовлення виконавець зобов'язаний виплатити замовнику пеню в розмірі 0,01% від суми внесеної замовником передоплати, за кожен день прострочення виконання, за винятком обставин, коли затримка виконання виникла з вини замовника або внаслідок дії обставин непереборної сили.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання пункту 7.2 договору протиправним та його скасування, суд першої інстанції виходив з його недоведеності. При цьому судом враховано ту обставину, що останній укладено сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

Погоджуючись з вказаним висновком суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця,виробника).

Відповідно до ч.5 ст.18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч.6 ст.18 цього Закону, у разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-330цс16), умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Дослідивши зміст п. 7.2 укладеного договору, колегія суддів дійшла висновку, що останній не містить умов, які обмежують права споживача стосовно виконавця у разі неналежного виконання договірних зобов'язань та не виключають відповідальності останнього у разі затримки виконання договору.

Сам по собі обсяг відповідальності виконавця, який сторони погодили у договорі, не може свідчити про порушення принципу добросовісності та несправедливість його умов.

Крім цього, позовних вимог про визнання п. 7.2 договору недійсним або про його зміну по справі заявлено не було, а вимога про визнання його протиправним та скасування не відповідає способу захисту прав та інтересів особи, що встановлений Законом України &q?ос;Про захист прав споживачів&q? о;.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у сумі 159 711,24 грн. відповідно до ч.5 ст.10 Закону України &q? н;Про захист прав споживачів&q?. ;, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір неустойки визначено умовами договору на рівні 0,01% від суми внесеної замовником передоплати за кожен день прострочення виконання, які не були визнані недійсними чи змінені у встановленому законом порядку.

Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 стосувалось офіційного тлумачення положень пункту 23 статті 1,

абзацу другого частини четвертої, пункту 2 частини сьомої статті

11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону &q?тт;Про захист прав споживачів&q?та; у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті

42 Конституції України, щодо поширення дії цього Закону в частині регулювання договору споживчого кредиту на стадію його виконання.

В даному випадку правовідносини між сторонами з приводу споживчого кредитування не виникали.

З урахуванням викладеного, правові підстави для скасування судового рішення у вказаній частині та ухвалення нового про задоволення позову відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що її заподіяння позивачу внаслідок затримки у виготовленні та встановленні кухонних меблів об'єктивно не підтверджено жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 23, 1167 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Статтею 23 ЦК України визначається поняття моральної (немайнової) шкоди та порядок її відшкодування.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання про наявність у відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду суд першої інстанції безпідставно застосував правила ст. 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюються, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин побутового підряду.

Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи( замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегулюваних цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Положеннями укладеного між сторонами договору побутового підряду не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

17 вересня 2011 р. набув чинності Закон України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» (далі - Закон № 3390-VI), яким установлено порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном.

Відповідно до п.6 ст.1 Закону № 3390-VI шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати, виходячи з усіх обставин, зокрема пов'язаних із розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: представлення продукції споживачеві або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення (утилізацію, переробку); використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; час, коли продукцію було введено в обіг.

Право вимагати відшкодування завданої шкоди визнається за потерпілим - споживачем або користувачем, якому завдано шкоду внаслідок дефекту в продукції. При цьому на потерпілого покладається обов'язок довести: наявність шкоди; наявність дефекту в продукції; наявність причинно-наслідкового зв'язку між дефектом у продукції та завданою шкодою.

Доказів завдання позивачу шкоди внаслідок дефекту в продукції матеріали справи не містять та на вказану обставину позивач не посилалась.

Таким чином, не встановлено обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, тому висновок суду першої інстанції у цій частині є помилковим.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені в сумі 340 грн. 40 коп. сторони не оскаржують, а тому правові підстави для його перегляду, а також для перегляду судового рішення про відмову у стягненні з відповідача в дохід держави судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: