АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6385/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року місто Київ

справа № 752/12053/18

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року заявник звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою, в якій просив встановити юридичний факт здобуття ним базової вищої освіти у Донецькому державному інституті штучного інтелекту за напрямком підготовки «Філософія», освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» та повної вищої освіти у Донецькому державному інституті штучного інтелекту за спеціальністю «Релігієзнавство», освітньо-кваліфікаційним рівнем «магістр».

В мотивування вимог посилався на те, що 11 травня 2018 року під час переїзду на нове місце проживання ним були втрачені документи про вищу освіту, а саме диплом бакалавра з відзнакою НОМЕР_1від 30 червня 2006 рокуз додатком НОМЕР_2 від 29 червня 2006 року та диплом магістра з відзнакою НОМЕР_3від 30 червня 2007 рокуз додатком НОМЕР_4 від 30 червня 2007 року видані Донецьким державним інститутом штучного інтелекту на його ім'я.

Вказував, що до цього часу зазначені документи не знайдено, через що він не має можливості належним чином підтвердити факт отримання ним свого часу вищої освіти

Посилався на те, що 16травня 2018 року він звернувся до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» з проханням видати йому дублікатів димломівбакалавра та магістра, а також додатків до них.

Вказував, що Університет листом від 24 травня 2018 рокувих. № Г-51/01-34 фактично відмовився видавати йому дублікати вказаних вище документів про вищу освіту з мотивів відсутності у його архіві оригіналів екзаменаційних (залікових, атестаційних) даних, протоколів державної екзаменаційної комісії, наказів про зарахування (відрахування), записів у книзі видачі дипломів, інших відомостей стосовно видачі документів про освіту випускникам навчального закладу.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року відмовлено у відкриті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що під час розгляду заяви та постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали було допущено порушення ч.3 ст.3, ст.10, п.3 ч.1 ст.260, ч.ч.1-5 ст.263, ст.315 ЦПК України, а також ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ст.55, п.14 ч.1 ст.92, ч.2 ст.124 Конституції України, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Зазначав, що судом першої інстанції було проігноровано рекомендації, викладені у п.п.8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Вважає, що п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5 суперечить ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, які гарантують кожному громадянину України право на судовий захист

Відзиву на апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 від заінтересованої особи Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» до Апеляційного суду міста Києва не надійшло.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заявник та заінтересована особа у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від заявника ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності.

Колегія суддів вважає заможливе розглядати справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту здобуття ним освіти не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Як вбачається з заяви, поданої ОСОБА_1, останній вказував на те, що ним під час переїзду на нове місце проживання ним були втрачені документи про вищу освіту, а саме диплом бакалавра з відзнакою НОМЕР_1 від 30 червня 2006 року з додатком НОМЕР_2 від 29 червня 2006 року та диплом магістра з відзнакою НОМЕР_3 від 30 червня 2007 року з додатком НОМЕР_4 від 30 червня 2007 року видані Донецьким державним інститутом штучного інтелекту на його ім'я

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилався на те, що саме від встановлення факту здобуття ним базової вищої освіти та повної вищої освіти залежать його законні права та інтереси, зокрема право на працю, на гідну оплату праці, оскільки без документів про вищу освіту ці права він не зможе у повній мірі реалізувати у повсякденному житті.

Заявник вказував, що зараз він працює в Національній академії державного управління при Президентові України та найближчим часом планує брати участь на заміщення вакантних посад наукових та науково-педагогічних працівників в інших навчальних закладах, наукових установах України та іноземних країн для чого йому потрібно встановити в судовому порядку факт здобуття вищої освіти, який в інший спосіб встановити є неможливим.

Так, механізм замовлення на створення інформації, що відтворюється в документах про вищу освіту державного зразка за акредитованою освітньою програмою (спеціальністю, напрямом підготовки) та у власних документах про вищу освіту, виданих вищими навчальними закладами за неакредитованою освітньою програмою, а також обліку документів про вищу освіту та додатків до них встановлювався «Порядком замовлення на створення інформації, що відтворюється в документах про вищу освіту, та обліку документів про вищу освіту в Єдиній державній електронній базі з питань освіти», затверджений Наказом МОН України 06 березня 2015 року №249 (у редакції наказу МОН України від 25 жовтня 2016 року №1280), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2016 року за №1496/29626.

Згідно з п.19 згаданого Порядку, замовлення на інформацію, що відтворюється в дублікаті документа про вищу освіту, формується в ЄДЕБО відповідальною особою вищого навчального закладу на підставі інформації, яка підтверджує факт видачі документа про вищу освіту, що міститься в ЄДЕБО. За відсутності в ЄДЕБО інформації, яка підтверджує факт видачі документа про вищу освіту, відповідальна особа вищого навчального закладу завантажує в ЄДЕБО скановані копії документів, що підтверджують здобуття особою відповідного ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня) вищої освіти або факт видачі документа про вищу освіту, якими є: архівна довідка про навчання особи та виписка з журналу видачі документів про вищу освіту (титульної сторінки журналу та сторінки, на якій зроблено відповідний запис, що засвідчує факт отримання особою документа про вищу освіту) або акт знищення первинного документа про вищу освіту.

У разі якщо інформація про факт видачі первинного документа про вищу освіту відсутня в ЄДЕБО та недоступні, втрачені, знищені (частково знищені) архіви вищого навчального закладу (відокремленого структурного підрозділу), відповідальна особа вищого навчального закладу завантажує в ЄДЕБО скановану копію рішення суду про встановлення відповідного, юридичного факту здобуття особою відповідного ступеня (освітньо - кваліфікаційного рівня) вищої освіти або скановану копію офіційного листа відповідного компетентного органу, у якому підтверджено факт проставлення штампа «Apostille» Міністерства освіти і науки України або вчинення консульської легалізації, та у разі наявності - скановану копію первинного документа про вищу освіту, дублікат якого замовляється.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник у позасудовому порядку 16 травня 2018 року звернувся до ректора Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» з проханням видати йому дублікатів димломівбакалавра та магістра, а також додатків до них.

Листом від 24травня 2018 року вих. №Г-51/01-34 Університет відмовив заявникувидати йому дублікати вказаних вище документів про вищу освіту з мотивів відсутності у його архіві оригіналів екзаменаційних (залікових, атестаційних) даних, протоколів державної екзаменаційної комісії, наказів про зарахування (відрахування), записів у книзі видачі дипломів, інших відомостей стосовно видачі документів про освіту випускникам навчального закладу.

Крім того, ОСОБА_1 було роз'яснено, що він має право звернутись до суду, та у разі ухвалення судом рішення, яким буде встановлено відповідні юридичні факти здобуття відповідних ступеней (освітньо-кваліфікаційних рівней) вищої освіти, він буде мати можливість звернутись до навчального закладу з відповідною письмовою заявою та доданим рішенням суду, як правовою підставою для замовлення, виготовлення та видачі дублікатів документів про вищу освіту.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявник ОСОБА_1 скористався позасудовим порядком захисту своїх прав.

Разом з тим, в інший спосіб, заявник ОСОБА_1 ніж звернутися з заявою до суду про встановлення юридичного факту здобуття ним базової вищої освіти у Донецькому державному інституті штучного інтелекту за напрямком підготовки «Філософія», освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» та повної вищої освіти у Донецькому державному інституті штучного інтелекту за спеціальністю «Релігієзнавство», освітньо-кваліфікаційним рівнем «магістр», захистити своє порушене право не може.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані обставини та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження.

Посилання суду в ухвалі на п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», колегія суддів вважає недоречним, оскільки з часу прийняття вказаної постанови змінилося законодавство та відповідним нормативно - правовим документом визначено порядок отримання дублікату документа про вищу освіту у випадку його втрати.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

У ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.92 Конституції України основи судочинства визначаються виключно законами України.

Положеннями частин 1-3 ст.10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відтак, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі суд першої інстанції, позбавив заявника ОСОБА_1 гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та п.1 ст.6 Конвенції, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: