АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року

м. Київ

справа №760/22560/15-ц

провадження №22-ц/796/6201/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Музичко С.Г.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ФОП ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року у складі судді Кізюн Л.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року представник позивача звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою про захист прав споживачів, в якій просив розірвати договір від 06 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, стягнувши із відповідача сплачені за договором кошти в сумі 7 150 грн.

В мотивування вимог зазначав, що на початку вересня 2015 року позивач виявила бажання встановити у помешканні за адресою: АДРЕСА_1 вхідні металеві двері. Побачивши рекламу стосовно виготовлення дверей, вона звернулася за вказаними телефонами.

06 вересня 2015 року між нею та відповідачем в особі ОСОБА_3 (оригінал довіреності на розробку специфікації, підпису договору було пред'явлено, з текстом якого її ознайомлено, а копія не надана) було укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого виконавець взяв визначений умовами перелік обов'язків. Під час укладення договору вона сплатила авансом 3 700 гривень, а загалом замовлення становило 7 150 гривень. Працівник відповідача повідомив, що квитанцію про сплату коштів вона отримає після встановлення дверей та за наявності повної оплати, тобто сплати залишку після авансу в розмірі 3 450 гривень.

Проте, двері були встановлені лише 09 жовтня 2015 року. Після встановлення дверей вона сплатила залишок, але квитанцію не отримала. В договорі представник відповідача поставив підпис про те, що кошти отримав.

Позивач зазначає, що при більш детальному огляді були встановлені претензії, як до дверей, так і до монтажу продукції. Так, вхідні двері виявилися не металевими, а лише із двох пластин МДФ без ватної вкладки із мізерною полосою металу, меншою за 2 мм. При цьому, її замовленням було встановлення вхідних металевих дверей із двома накладками МДФ. Стосовно монтажу: 1) ширина дверей 78 см, хоча повинні бути не менше 80 см.; 2) кріплення дверей налічує всього шість при 10 необхідних, що впливає на захист приміщення; 3) існує перекос петель, через що двері відкриваються/закриваються туго; 4) існує зазор між дверима та коробкою до 10 мм, що негативно впливає на температурний режим та захист; 5) не надано будь-які документи, які підтверджують якість дверей, встановлення замків.

Вказує на те, що всі претензії є істотними недоліками у виконаній роботі, адже отримані двері інші, аніж передбачалося домовленостями, встановлення відбулося із помилками, які негативно впливають на експлуатацію та мету дверей.

Після звернення позивача, 23 жовтня 2015 року двері у її помешканні у відповідності до претензії та домовленостей про виправлення недоліків були демонтовані, підтвердженням чого є акт, підписаний сторонами. Їй були встановлені тимчасові двері та повідомлено, що протягом двох тижнів недоліки будуть усунуті.

12 листопада 2015 року їй було повідомлено про безпідставність вимог та в подальшому - про відмову усунення недоліків та незаконність вимог позивача.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем порушено умови п. 1.1 договору, не надано квитанцію про отримання коштів, не надано акту виконаних робіт, не видано акту виконаних робіт стосовно виправлення недоліків, існують недоліки в товарі та роботі, позивач вважає, що робота не виконана у відповідності до умов домовленостей та має право на розірвання договору від 06 вересня 2015 року, повернення сплачених коштів та відшкодування збитків, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 20 червня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 7 500 грн.

Уважає, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права і, допустивши ряд помилок, дійшов неправильних висновків, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті спору.

Зазначав, що позивач, як споживач, повинен лише заявити про порушене право, а відповідач зобов'язаний надати докази стосовно незаконності вимог позивача, як споживача. Саме відповідач у випадку заперечення наявності недоліків, зобов'язаний організувати та оплатити висновки товарознавчої експертизи.

Посилаючись на пункт 11 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», вказує на те, що позивач мала право на захист своїх порушених прав навіть без пред'явлення розрахункового документу.

Також зазначає, що ФОП ОСОБА_2 є належним відповідачем по справі, оскільки договір та акт про демонтаж укладено із цією фізичною особою-підприємцем, відмова від усунення недоліків та посилання на укладення договору не відповідачем відбулися після демонтажу дверей, а не відразу після першого звернення позивача.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Вважає, що Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позивачем належними та допустимими доказами обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а також не доведено те, що саме ФОП ОСОБА_2 є підрядником по спірному договору.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 06 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ФОП ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 було укладено договір стосовно виготовлення та встановлення дверей, відповідно до п. 1.1 якого, виконавець взяв визначений умовами перелік обов'язків (а.с. 4-5).

Разом з тим, з договору від 06 вересня 2015 року вбачається та судом встановлено, що фактично вказаний договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки договір складено та підписано виключно позивачем та третьою особою, повноваження якої належними документами не підтверджено. Також в договорі відсутні його номер та підписи ФОП ОСОБА_2 або уповноваженої ним на ці дії особи, згідно вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 203, частини першої статті 215 та статті 207 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Окрім того, в матеріалах справи міститься довідка ФОП ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 ніколи не працював у відповідача і даній особі ніколи не видавалася довіреність на вчинення будь-яких дій від імені ФОП ОСОБА_2, в тому числі, на укладення договорів та отримання коштів за договором, також міститься копія повідомлення слідчого СВ Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області лейтенанта поліції від 25 травня 2016 року № 5779/46/03-16 про те, що триває досудове розслідування за заявою відповідача про укладення ОСОБА_3 фіктивного договору та заволодіння ним грошовими коштами в сумі 7 150 грн. шахрайським шляхом.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого суду про недоведеність позивачем того факту, що саме ФОП ОСОБА_2 є підрядником по спірному договору, а посилання апелянта на укладення договору між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 є безпідставними та спростованими місцевим судом.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта щодо обов'язку суду з власної ініціативи замінити неналежного відповідача або залучити до участі у справі співвідповідача з огляду на наступне.

Виходячи з вимог статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у справі співвідповідача, після спливу такого строку суд може залучити до участі співвідповідача виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача.

Як убачається з матеріалів, упродовж розгляду справи ані позивачем, ані його представником такого клопотання не подавалось.

Ухвалою суду від 01 березня 2018 року, після звернення представника відповідача із відповідним клопотанням, ОСОБА_3 було залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Отже, позивач, яка мала відносини та домовленості за договором з ОСОБА_3, звернулася з претензіями до ФОП ОСОБА_2 про повернення коштів чи усунення недоліків, які, як вона вважає, виявилися при установці дверей (а.с. 6, 7, 9, 11).

З метою мирного врегулювання спору, між позивачем та відповідачем було складено акт, за яким ФОП ОСОБА_2 демонтував двері для виправлення недоліків шляхом з'ясування наявності металу у встановлених ОСОБА_3 дверях, що підтверджується матеріалами справи. При огляді дверей було виявлено наявність металевої пластини, яка відповідає встановленим стандартам та повідомлено про це позивача.

З відповіді на претензію вбачається, що позивачу також було повідомлено про відсутність підстав для задоволення претензії та запропоновано з приводу незаконних дій третьої особи звернутися до правоохоронних органів (а.с.12-13, 16, 49).

Окрім того, на аркуші справи 50 міститься копія повідомлення від 02 грудня 2015 року про визначення дати, часу та місця повернення дверей позивачеві.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 205 ЦК України).

Відповідно до статей 626, 638, 651, ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини п'ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Частиною третьою статті 698 ЦК України передбачено, що до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно пункту 22 статті першої Закону України &quim;Про захист прав споживачів&quпу; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Статтею 9 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Перелік товарів, що не підлягають обміну (поверненню) з підстав, зазначених у цій статті, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1, 4 статті десятої Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

А тому, укладений спірний договір, датований 06 вересня 2015 року, слід кваліфікувати як договір підряду, зокрема, про це зазначається в п. 5.2 цього договору.

Згідно з частинами першою та другою статті 857 ЦК України, робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру.

Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові.

Положеннями частини першої статті 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і, в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків, негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до частини другої статті 853 ЦК України, замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Згідно з пунктом 12 статті першої Закону України «Про захист прав споживачів», істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

У позовній заяві представник позивача посилається на те, що двері, які ОСОБА_1 замовляла у ОСОБА_3, містять наступні недоліки: ширина дверей 78 см., а не 80 см.; кріплення дверей налічує всього 6, а не 10; існує перекос петель; існує зазор між дверями та коробкою до 10 мм; не надано документів про якість дверей та встановлених замків та зазначає, що всі ці недоліки є істотними.

Спірний договір не містить будь-яких характеристик та жодних замірів чи креслень дверей, крім кольору, наявності 2 замків та 2 МДФ накладок.

Окрім того, згідно укладеного договору, до списку робіт, які підлягають до виконання, відносяться лише доставка, демонтаж та установка.

Посилання позивача на відсутність необхідної кількості кріплень, невідповідність розмірів конструкції та перекос петель, що, на думку позивача, є істотними недоліками, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки в договорі ці параметри не передбачалися, а у позовній заяві відсутнє посилання на порушення вимог, норм, стандартів чи правил до відповідного виду робіт.

Частиною чотирнадцятою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника.

Згідно статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за умови виникнення необхідності у визначенні причин втрати якості товару під час гарантійного строку продавець зобов'язаний провести експертизу продукції; при цьому на споживача покладається обов'язок лише довести наявність істотного дефекту продукції, тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Разом з тим, відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, ураховуючи безпідставність звернення позивача із заявленими вимогами саме до ФОП ОСОБА_2, як до підрядника за договором, фактично укладеним із третьою особою, та виявлення недоліків наданих послуг, що не були передбачені договором, місцевий суд, вірно застосував вищенаведені положення Закону України «Про захист прав споживачів», дотримався норм ЦПК України та дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела факту наявності істотних недоліків товару та того, що вони виникли з вини продавця.

Окрім того, місцевим судом правильно встановлено безпідставність посилань позивача на статтю 872 ЦК України, адже з указаних позивачем недоліків не вбачається порушення умов договору, оскільки в ньому не міститься жодних вимірів та вимог до розмірів чи кількості кріплень та не встановлено судом істотних недоліків в роботі, виконаній з матеріалу замовника, оскільки двері виготовлялися не з матеріалу позивача.

Згідно статті 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

Пунктом 11 статті восьмої Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що вимоги споживача розглядаються після пред'явлення споживачем розрахункового документа, а щодо товарів, на які встановлено гарантійний строк, - технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу.

Під час продажу товару продавець зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу.

Таким чином, виходячи з наведених норм законодавства, безпідставними також є посилання апелянта щодо права позивача на стягнення коштів за укладеним договором від 06 вересня 2015 року без пред'явлення розрахункового документу.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку щодо недоведеності позивачем факту укладення договору підряду саме з ФОП ОСОБА_2, а також недоведеності належними та допустимими доказами наявності правових підстав для розірвання договору та стягнення сплачених за договором коштів.

Отже, місцевим судом повно та всебічно досліджено обставини спору, надано належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та, у відповідності з вимогами закону, дійдено вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, решту аргументів апеляційної скарги колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі, не спростовують правильних висновків суду щодо відмови у позові, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 31 липня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Мазурик

С.Г. Музичко