Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 323/3405/18 Головуючий у 1 інстанції:
№ 22-ц/778/2390/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Гуляйпільський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4.

Від цього шлюбу мають доньку, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спільне життя у нього із відповідачкою не склалося і рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.10.2014 року шлюб було розірвано та стягнуто із позивача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки усіх видів його доходу.

Виконавчий лист відповідачкою на виконання до органів ДВС не подавався, оскільки сторони знайшли між собою спільну мову і прожили ще спільно, однією сімєю до вересня 2015 року за адресою:Запорізька область, місто Гуляйполе,вулиця Робоча №33/1, ведучи при цьому спільне господарство, маючи спільний побут, взаємні права, обовязки. Позивач продовжував утримувати сімю матеріально та забезпечувати усі потреби дитини.

У вересні 2015 року, відповідачка разом із малолітньою донькою виїхала на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не зважаючи на це, позивач зазначає, що він продовжував надавати дитині матеріальну допомогу, практично завжди готівковими коштами, за отримання яких він не брав у відповідачки підтверджуючих їх отримання документів.

06 грудня 2016 року відповідачка звернулася до Гуляйпільського райвідділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області із відповідною заявою про прийняття для примусового виконання виконавчого листа від 17.10.2014 року, виданого Оріхівським райсудом Запорізької області.

24 листопада 2017 року, Гуляйпільським PB ДВС ГТУЮ у Запорізькій області було направлено розрахунок заборгованості боржника по аліментах.

Із вказаного розрахунку видно, що заборгованість по аліментам, позивачу нарахована не від дня надання відповідачкою до ВДВС заяви від 06.12.2016 року про примусове виконання рішення суду та предявлення до виконання самого виконавчого листа, а із 22.08.2014 року, тобто від дня предявлення нею до ОСОБА_3 позову про розірвання нашого шлюбу та стягнення аліментів.

При цьому на думку позивача не взято до уваги факт того, що як до розірвання шлюбу, так і після його розірвання 17.10.2014 року і по вересень 2015 року проживали із відповідачкою та дитиною разом сімєю по вулиці Робочій 33/1 міста Гуляйполе і цей період він продовжував утримувати свою сімю.

Факт того, що відповідачка після розірвання шлюбу продовжувала проживати разом з дитиною з позивачем, підтверджується випискою із історії хвороби 1093, у відповідності до якої відповідачка поступила 22.03.2015 року разом із нею в дитяче відділення Гуляйпільської ЦРА, була транспортована фельдшером швидкої допомоги,де знаходилася по 01.04.2015 року і госпіталізована відповідачка була із адреси: м. Гуляйполе, вулиця Робоча 33.

Крім того, факт спільного проживання та утримання сімю на думку позивача підтверджується поясненнями свідків.

Таким чином, позивач вважає що з нього безпідставно стягується заборгованість по аліментам на користь відповідачки за період із 22.08.2014 року по 01.10.2015 року, що згідно із наданого розрахунку заборгованості ВДВС становить 8813,58 гривень.

Окрім того, змінився його матеріальний стан та є інші обставини, які мають суттєве значення, для вирішення справи.

Так, починаючи із 01.01.2017 року він доглядає свою стареньку, лежачу, хвору, безпорадну рідну бабусю, інваліда II групи ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, у звязку з чим практично не виходить з будинку, не маючи таким чином змоги заробляти грошові кошти.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, повністю звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, у сумі 19098,39 гривень.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги викладені ним доводи, неповно зясував обставини справи та залишив поза увагою очевидні факти, які свідчать про необхідність звільнення позивача від заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖС №064860, виданим 20.08.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області/.с.10./

Від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії І-ЖС №183005, виданим 08.11.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області/а.с.11/.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.10.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано та стягнуто із позивача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки усіх видів його доходу.

Із розрахунку заборгованості сплати аліментів, наданою державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу ДВС ГТУЮ в Запорізькій області вбачається, що за ОСОБА_3 числиться заборгованість по сплаті аліментів, що з 2014 рік по 05.05.2017 рік складає 19 098,39 грн.

Усім доводам позивача щодо необхідності звільнення його від сплати заборгованості судом першої інстанції надана відповідна оцінка.

Так, підставою звільнення від сплати заборгованості за аліментами ОСОБА_3 зазначає свій сімейний стан (проживали з відповідачкою однією сімєю після розірвання шлюбу до вересня 2015 року) та відсутність заробітку з поважних причин (догляд за хворою бабусею).

Згідно ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Як правильно визначив суд першої інстанції, звільнення від сплати заборгованості, яка вже нарахована на виконання судового рішення, можливе лише у виключних випадках, зокрема тяжкої хвороби боржника або може бути викликана іншою обставиною, що має істотне значення.

До таких обставин не може відноситися факт спільного проживання зі стягувачем, позаяк, в такому разі боржник, посилаючись на те, що добровільно виконував свій обовязок, має доводити відсутність заборгованості, а не вимагати звільнення від сплати заборгованості.

Крім зазначеного, твердження позивача про спільне проживання з відповідачем та сплату утримання (аліментів) на дитину у належному для виховання та розвитку дитини розмірі не підтверджено належними доказами.

Так поясненнями свідків не може бути підтверджений розмір грошового утримання, достатність його для розвитку дитини тощо.

Надана позивачем медична довідка про конкретні дати перебування дитини за адресою позивача та лікування, жодним чином не підтверджує ані факт постійного спільного проживання, ані факт добровільного утримання дитини, а доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, що якщо дитина госпіталізована з адреси його проживання то це означає, що вона постійно мешкала за цією адресою.

До того ж навіть факт спільного проживання сторін не свідчить про належне виконання обовязку щодо утримання дитини позивачем.

Суд першої інстанції також розцінив як непереконливі доводи позивача щодо зміни майнового стану у звязку з утриманням хворої бабусі.

При цьому суд врахував передбачений ст. 266 СК України обовязок повнолітніх внуків утримувати непрацездатних бабу, діда, та цей обовязок не звільняє від обовязку на належному рівні утримувати власну дитину.

Крім того, обовязок утримувати непрацездатних бабу та діда настає лише за умови що останні потребують матеріальної допомоги, у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання і за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Жодних переконливих заперечень щодо висновків суду першої інстанції в цій частині апеляційна скарга не містить. Хоча судом першої інстанції зазначено, що у бабусі позивача - ОСОБА_7 є повнолітня донька , мати позивача ОСОБА_8, а жодного доказу, що ОСОБА_8 з поважних причин не може надавати належного утримання бабусі не надане, як і не доведено, що розмір пенсії бабусі є недостатнім для задоволення її життєвих потреб.

Одночасно суд першої інстанції вірно виходив з того, що за ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Також відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного,духовного та соціального розвитку.

Зазначені положення національного та міжнародного законодавства регламентують право дитини на утримання та беззаперечний обовязок батьків надавати це утримання на належному рівні.

Ані довідок про розмір сплачуваних відповідачці на утримання дитини грошових сум, ані про витрачння коштів на будь-які інші потреби дитини позивачем не наданою

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна погстанова складена 27.07.2018 р.

Головуючий:

Судді: