Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 666/6019/14-ц

провадження № 61-9030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Алла Михайлівна,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Алли Михайлівни на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона, у складі судді Ратушної В. О., від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Лісової Г. Є., Бугрика В. В., Семиженка Г. В., від 08 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. про визнання спадкового договору частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 2011 році ним був складений заповіт, за яким він все належне йому майно на день смерті заповідав дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 по 1/2 частині кожній. Через деякий час дочка ОСОБА_4 повідомила позивача про бажання матері також скласти заповіт, а тому необхідно скласти новий заповіт від них обох, на що позивач погодився. Підписаний документ вважав їх з дружиною заповітом, за яким усе належне їм майно на день смерті мало перейти у власність обох дочок, які протягом останніх п'яти років допомагали матеріально і доглядали їх. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 померла. Дочки поховали матір за спільні кошти. Дочка ОСОБА_7 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де їй повідомили про наявність спадкового договору. Як пояснила позивачу дочка ОСОБА_4 він з дружиною підписав спадковий договір, а не заповіт. Проте підписаний ним документ він вважав заповітом, за умовами якого після їхньої смерті все їхнє майно перейде у власність обох дочок порівну. Під час складання документа нотаріус з ним не спілкувався, не пояснила значення і правові наслідки документа, не ознайомила з документом та не зачитувала його. Позивач стверджував, що йому нічого не було відомо про умови та правові наслідки правочину, оскільки він був впевнений, що підписує саме заповіт.

Позивач, посилаючись на те, що при укладені оспорюваного правочину помилився щодо природи правочину, просив, з урахуванням змінених позовних вимог, позов задовольнити, визнати частково недійсним спадковий договір, посвідчений 10 жовтня 2012 року за № 174 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М., укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 щодо передачі права власності на належні ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4 Зобов'язати приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. скасувати заборону відчуження 1/2 частини вказаного домоволодіння та земельної ділянки.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним спадковий договір, посвідчений 10 жовтня 2012 року за № 174 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М., укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, щодо передачі права власності на належні ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4 Зобов'язано приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. скасувати заборону відчуження на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2), які розташовані за адресою АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при підписанні спадкового договору позивач помилявся щодо природи правочину, який вважав заповітом, а отже і щодо його наслідків, волевиявлення ОСОБА_2 під час підписання документа не відповідало його внутрішній волі, що стало підставою для визнання договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_4, та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що укладаючи спадковий договір та підписуючи його позивач не розумів, що спадковий договір є не заповітом, він вважав, що підписує саме заповіт, що підтверджується показаннями позивача ОСОБА_2, допитаного судом в якості свідка, в яких він постійно стверджував про свій намір щодо складання заповіту, маючи двох дочок. Та обставина, що позивач підписав спадковий договір та що договір був зачитаний йому нотаріусом, як зазначено у договорі, не свідчить про те, що ОСОБА_2 не міг помилятися щодо природи правочину. ОСОБА_4приховала від своєї сестри факт укладення спадкового договору.

У березні 2016 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що скориставшись правом на свободу договору, позивач та його дружина розпорядилися належним їм на законній підставі майном шляхом укладення спадкового договору, який було посвідчено приватним нотаріусом 10 жовтня 2012 року. Задовольняючи позовні вимоги, поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що позивач вчинив ряд юридично значимих дій, які передують укладенню спадкового договору, а саме: у липні 2012 року замовив витяг з Харківського державного бюро технічної інвентаризації (далі - ХДБТІ) про реєстрацію права власності, на якому у рядку признання вказано «для складання спадкового договору»; у жовтні 2012 року замовив оцінку вартості майна. Позивач особисто виділяв кошти, необхідні для отримання витягу з ХДБТІ про реєстрацію права власності та оцінки вартості майна та діяв через свого представника на підставі усної домовленості з ОСОБА_4 Вказані дії позивача свідчать про його намір укласти саме спадковий договір. Текст договору було власноруч підписано позивачем та він на час вчинення правочину мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонам правочину було роз'яснено правову природу спадкового договору та наслідки його укладення. Позивач не довів того, що його внутрішня воля як учасника спадкового договору не відповідала її зовнішньому прояву.

У березні 2016 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року і ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано належної оцінки показам ОСОБА_2, які є неналежними та недопустимими. Зокрема, загальний аналіз показів позивача свідчить про те, що ця людина похилого віку стала жертвою фізичного та психологічного тиску з боку зацікавлених у спадковому майні осіб, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Крім того, між свідком ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_4 існують тривалі неприязні стосунки, а тому його покази вимагають критичного ставлення. Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки показам свідків, які брали участь у даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У травні 2016 року представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скеровано заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких він посилається на те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції. Судами належним чином оцінено наявні у справі докази, доводи позивача та покази свідків у їх сукупності та зроблено обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог, який не спростовано доводами вказаної касаційної скарги.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. про визнання спадкового договору частково недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1954 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8

Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 мають двох дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивачу ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належав будинок за адресою: АДРЕСА_1.

21 липня 2011 року ОСОБА_2 склав посвідчений нотаріально заповіт, за яким все своє майно заповів у рівних частинах своїм дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а. с. 8, т. 1).

10 жовтня 2012 рок ОСОБА_2 та ОСОБА_8 уклали спадковий договір із ОСОБА_4, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася виконувати розпорядження майнового та немайнового характеру на користь її батьків ОСОБА_2 і ОСОБА_8 та після їх смерті мала набути право власності на належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 - померла.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визначення правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Звертаючись до суду із позовом позивач посилався на те, що укладаючи оспорюваний спадковий договір та підписуючи його, вважав що підписує саме заповіт, оскільки спадкове майно бажав залишити двом дочкам порівну.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судами установлено, що на час укладення спадкового договору, 10 жовтня 2012 року, ОСОБА_2 виповнилось 82 роки, тобто позивач є особою похилого віку, окрім того ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є слабозрячими, про що зазначено у пункті 28 спадкового договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, урахувавши пояснення позивача та покази свідків, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час укладення оспорюваного спадкового договору волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених спадковим договором. Позивач помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що підписує заповіт разом із своєю дружиною на користь своїх двох доньок.

Судами враховано юридичну необізнаність позивача, вік та стан здоров'я, його відношення до свої доньок та бажання залишити спадкове майно їм обом. ОСОБА_2 посилався на те, що його обидві доньки опікувалися батьками. ОСОБА_4 допомагала фізично, проживала разом з ними, оскільки вони з дружиною потребували сторонньої допомоги, та виконувала всю необхідну роботу. ОСОБА_7, проживаючи за кордоном, допомагала матеріально та двічі на рік приїздила до батьків, що також підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України від 31 жовтня 2014 року № 254/Р-2005. Під час перебування у Херсоні вона надавала їм і фізичну допомогу. З ними також мешкає їх онук ОСОБА_9 (син ОСОБА_7), який також допомагав їм з дружиною, а в подальшому надав допомогу позивачу.

Із урахуванням усіх встановлених у справі обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що волевиявлення позивача було спрямовано саме на укладення заповіту на користь двох доньок, про що, зокрема свідчить і заповіт ОСОБА_2 від 21 липня 2011 року, а не спадкового договору лише на користь ОСОБА_4 При цьому остання приховала факт укладення спадкового договору від своєї сестри ОСОБА_7

Доводи відповідачів про те, що позивач усвідомлював, що укладає спадковий договір, і про це свідчить ряд здійснених ним юридично значимих дій, які передували укладенню спадкового договору (замовлення витягів із ХДБТІ про реєстрацію права власності, оцінки вартості майна), спростовуються даними ХДБТІ (довідка № 4356 від 05 жовтня 2015 року) про те, що підготовкою документів для оформлення спадкового договору між ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 займалася саме ОСОБА_4 на підставі наданої їй довіреності. Саме ОСОБА_4 за її заявою замовлявся витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно в ХДБТІ, що підтверджується довідкою ХДБТІ № 4356 від 05 жовтня 2015 року, звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки та будівель, розташованих в АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Алли Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта