П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Рівне

справа № 569/9405/17

провадження № 22-ц/787/891/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

за участю: позивачки, її представника - адвоката ОСОБА_5, представника відповідача-адвоката ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Панас О.В. від 13 березня 2018 року, ухваленого в м. Рівне, дата складення повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

16.06.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позов мотивований тим, що під час її шлюбу з ОСОБА_7 вони побудували житловий будинок по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне, а в подальшому - допоміжні приміщення, зокрема погріб, сарай та гараж.

6.10.2004 року після тривалої хвороби чоловік помер. В квітні 2015 року її племінник ОСОБА_4 повідомив, що він є власником ? частини будинку по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне за заповітом.

В березні 2017 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до неї про виділ в натурі належної йому 1/2 частки із спірного домоволодіння, в додатках до якого вона побачила копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.2006 року, згідно якого спадкоємцем ? частки майна її чоловіка є ОСОБА_4 Вважає, що їй на праві власності належить ? частка у спірному будинковолодінні як майно подружжя та ? частка - як обов'язкова частка на спадщину у відповідності до ст. 1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту.

Доводить, що ? частка майна, що належала її чоловіку, була успадкована відповідачем з порушенням вимог закону, а тому видане йому свідоцтво про право на спадщину має бути визнане судом недійсним.

З наведених підстав ОСОБА_3 просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.10.2006 року, видане державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстроване в реєстрі за № 4-821, згідно якого ОСОБА_4 є спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_7, померлого 6.10.2004 року.

Також, позивачем подано до суду першої інстанції заяву, в якій вона просила визнати поважними причини пропуску нею строку на звернення до суду, в зв'язку з тим, що про порушення свого права вона дізналась в квітні 2017 року, а саме з моменту отримання копії позовної заяви ОСОБА_4 з додатками, серед яких було, оскаржуване нею, свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Рішення мотивоване тим, що позивачка при оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки спадкове майно, що залишилось після смерті чоловіка є його особистою власністю. Нею не доведено, що спірне будинковолодіння було побудоване за спільні кошти подружжя, або спільною їх працею.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_5 покликається на його незаконність в звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на дату набрання чинності Сімейним кодексом України, його норми застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності.

Вважає, що з урахуванням ст.ст.22,23 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР умовою визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є факт перебування осіб у шлюбі та набуття вказаного майна під час перебування у шлюбі.

Покликається на невірно зроблений судом висновок про те, що жилий будинок з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне та грошові вклади у відділеннях ощадного банку м. Рівне є особистою власністю померлого, оскільки, договір або рішення суду про поділ майна подружжя між ОСОБА_3П та померлим ОСОБА_7 відсутні.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи, викладенні в апеляційній скарзі, безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

За змістом ст.ст. 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Однак, будь-яких достатніх та допустимих доказів того, що спірне будинковолодіння було побудоване спільною участю подружжя коштами, або спільною працею позивачем не надано.

Вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позивачка мала право успадкувати за законом лише обовязкову частку у спадщині, відповідно до ст. 1241 ЦК України, Рішення Конституційного суду України у справі № 1-1/2014 від 11.02.2014 року, де вказано, що непрацездатна вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, що й було нею зроблено.

ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах»ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України(в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували в шлюбі, який було зареєстровано 29.09.1957 року Рівненським міськбюро ЗАГС, актовий запис №403.

24.06.2003 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №2-389, згідно якого належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне, він заповів ОСОБА_4

6.10.2004 року ОСОБА_7 помер.

24.05.2006 року позивач звернулась до Першої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою №499, в якій вказувала, що 6.10.2004 року помер її чоловік ОСОБА_7, який залишив на ім'я ОСОБА_4 заповіт. На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне та грошові вклади у відділеннях ощадного банку м. Рівне. Спадкове майно після смерті чоловіка вона своєчасно прийняла та ним володіє, оскільки постійно проживала разом з ним до дня смерті. Просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно. Також зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує, оскільки вказане майно є особистою власністю померлого.

Крім того, згідно вказаної заяви ОСОБА_3 дала свою згоду на включення до кола спадкоємців ОСОБА_4, як такого, що пропустив строк для прийняття спадщини.

24.05.2006 року ОСОБА_4 також звернувся в Першу Рівненську державну нотаріальну контору із заявою № 500 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

26.10.2006 року держаним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на підставі ст.1241 ЦК України видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне, а ОСОБА_4 на підставі заповіту - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину вказаного будинковолодіння.

Таким чином встановлено, що видаючи спадкоємцям ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину, нотаріус виходив із того, що спадкове майно останньому належить на праві особистої власності, про що вказала у своїй заяві від 24.05.2006року ОСОБА_3, яка одночасно відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Також вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.08.2006року житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне належить ОСОБА_7 У ньому міститься відмітка про те, що воно видане взамін договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого державною нотаріальною конторою 29.05.1959 року №1-2793. (а.с.46).

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

З моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1959 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Статтею 125 Кодексу законів про сімю, про опіку, шлюб та актів громадянського стану УРСР передбачалось, що майно, придбане подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу рахується належним кожному з подружжя на засадах спільної власності.

Враховуючи викладене та норми ст.5 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що норми ст.ст.57,60 СК України до правовідносин набуття подружжям ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне не застосовуються і суд першої інстанції покликається на них помилково. Однак дана обставина не вплинула на правильність постановленого судом рішення, оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у його набутті.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Оспорюючи видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, позивачка підставою своїх позовних вимог зазначає належність спірного будинковолодіння до майна подружжя, набутого у період шлюбу із ОСОБА_7 та наявність у неї права на обовязкову частку у спадщині.

Тобто, фактично між сторонами існує спір щодо належності спадкового майна - житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Кременецька, 28 в м. Рівне до спільного майна подружжя.

Разом з тим, вбачається, що позивачці вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом на обовязкову частку після смерті чоловіка, яке недійсним не визнано, не скасовано та є чинним. Також ОСОБА_3 вимог про визнання спірного будинковолодіння майном подружжя та визнання за нею права власності на ? його частку не заявляла, підписану нею заяву від 24.05.2006 року, яка є одностороннім правочином не оспорювала, а тому її вимоги про скасування виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом задоволенню не підлягають.

Судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 липня 2018 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_1