АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3265/18 Справа № 205/7845/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 10 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно п. 1 якого позивач передав відповідачу у власність 287796 грн., що підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 31 грудня 2014 року. Однак зазначений обов'язок відповідачем було виконано частково, 15 квітня 2015 року повернуто 25000 грн. Таким чином, сума основного боргу за договором позики становить 262796 грн. За умовами п. 5 Договору позики, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10 % від суми боргу.

Збільшивши позовні вимоги 12 вересня 2017 року, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 10 липня 2014 року в розмірі 564398,87 грн., а саме: 262796,00 грн. - основний борг, 28779,60 грн. - штраф, 31014,92 грн. - 3 % річних, 241808,35 грн. - інфляційні відсотки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту передачі грошової суми позичальнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, з Договору вбачається зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві узяти грошові кошти, але в порушення даної матеріальної норми суд ігнорує її.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту передачі грошової суми позичальнику.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Крім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору позики від 10 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 287796 грн. Згідно п. 2 договору зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 31 грудня 2014 року (а.с. 7).

Згідно висновку експерта № 832-17 від 04 травня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Позичальник» в договорі позики від 10 липня 2014 року; два підписи від імені ОСОБА_3 в розписці до договору позики від 10 липня 2014 року виконані самим ОСОБА_3 Рукописний текст від імені ОСОБА_3, який починається зі слів: «ОСОБА_3» і закінчується «ОСОБА_3» виконаний самим ОСОБА_3.

Оскільки зобов'язання за договором позики відповідач не виконав, грошові кошти вчасно не повернув та залишаються непогашеними, колегія суддів вважає, що позов є обґрунтованим.

Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Так, визначаючи суму заборгованості колегія суддів погоджується із первісним розрахунком позивача, а саме заборгованість у розмірі 432 331 грн. 81 коп., яка складається з: 262 796 грн. - основний борг, 28 779 грн. 60 коп. - штраф, 6 674 грн. 05 коп. - 3% річних, 134 082 грн. 16 коп. - інфляція.

Жодного доказу в обґрунтування заперечень вказаних обставин відповідач суду не надав, тоді як позивач такий факт підтверджує та узгоджує свої доводи з вимогами договору позики.

Що стосується із збільшеними позовними вимогами, колегія суддів їх не приймає до уваги, оскільки позивачем зазначено розрахунок позовних вимог, який не узгоджується із матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими та вони підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню.

Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача всі понесені останнім судові витрати в сумі 10 808 грн. 30 коп.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 10 липня 2014 року у розмірі 432 331 грн. 81 коп., яка складається з: 262 796 грн. - основний борг, 28 779 грн. 60 коп. - штраф, 6 674 грн. 05 коп. - 3% річних, 134 082 грн. 16 коп. - інфляція.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 10 808 грн. 30 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова