20.07.2018 Єдиний унікальний номер 205/1627/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/1627/2018
Номер провадження: 2/205/1638/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 06 вересня 2002 року він перебуває з ОСОБА_3 (далі - Відповідач) у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем було набуте спірне майно: квартира № 626 по вул. Савкіна в будинку № 6 в м. Дніпрі, площею 64,2 кв.м. за договором купівлі продажу квартири ВАС № 725839, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, за реєстровим номером № 430. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 174617, власником вищевказаної квартири є ОСОБА_3. Позивач також зазначає, що враховуючи те, що спірну квартиру було придбано під час шлюбу за спільні кошти, тому вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки подружні стосунки між ними фактично припинилися с вересня 2017 року, а в добровільному порядку вирішити питання поділу квартири не можливо, то він вимушений звернутися до суду, та просити суд визнати, що квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а також, поділити між ними вищевказану квартиру, визнавши за ними право власності по 1/2 частині квартири.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подала.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві.

Відповідач у відкритому судовому засідання позовні вимоги визнала частково, в частині визнання за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири, в задоволені решти вимог просила відмовити з огляду на ту обставину, що дитина проживає фактично із відповідачем по справі, а позивач самоусунувся від участі в забезпеченні сімї та вихованні дитини.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 173621 від 06.09.2002 року (а.с.7).

Судом також встановлено, що 24.01.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, було укладено договір купівлі-продажу квартири № 626 по вул. Савкіна в будинку № 6 в м. Дніпрі, площею 64,2 кв.м. Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим номером № 430 (а.с.8). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 174617, право власності на таке нерухоме майно у вигляді квартири було зареєстровано 17.03.2003 року за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.9).

Оскільки у сторін про справі є наявним спір щодо вказаного майна, то суд приходить до висновку, що вимоги про необхідність поділу майна за своєю правовою природою є обґрунтованими та підлягають розгляду в судовому порядку.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З огляду на наведене, суд доходить висновку що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 (А-10) складається із: 1 коридор, 2,5,6 житлові, 3 туалет, 4 ванна, 7 кухня, 8-балкон, 9 лоджія, житлова площа 37,8 кв.м, загальна площа 64,2 кв.м. (а.с.8-9).

Виходячи з цих положень чинного законодавства, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 та 1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. За неможливістю такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки.

В даному випадку доказів можливості поділу вказаного спірного обєкту нерухомого майна в натурі суду сторонами не представлено.

Частиною 1 статті 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 статті 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника. Відповідно до ч.5 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд зауважує, що у разі не вчинення дій щодо сплати грошової компенсації, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

В даному випадку сторони волевиявлення щодо отримання грошової компенсації не висловлювали, наполягали на визначенні ідеальних часток у праві власності на спірне майно.

Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми матеріального закону передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про відступлення від засад рівності часток, відповідач повинна була довести суду наявність обставин, що мають істотне значення, або обставину того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Такий висновок суду ґрунтується на вимогах ч.1 ст.12 ЦПК України згідно якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку сторона відповідача не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, або обставини того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Навпаки, оглядом платіжних квитанцій від 05.02.218 року на суму 4000 грн. 00 коп., 02.03.2018 року на суму 4000 грн. 00 коп., 02.04.2018 року на суму 3000 грн. 00 коп., 02.07.2018 року на суму 4000 грн. 00 коп. наданих стороною позивача, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 систематично перераховує на адресу відповідача ОСОБА_3 грошові кошти на утримання дитини та забезпечення сімейних потреб. Відтак, судом встановлені фактичні обставини, які свідчать про вчинення позивачем дій, спрямованих на матеріальне забезпечення сім'ї та належне матеріальне утримання дитини. У звязку із чим суд також критично ставиться до доводів відповідача стосовно того, що позивач самоусунувся від участі в забезпеченні родини. Суд також зауважує, що сам по собі факт проживання дитини з відповідачем, на якому наголошувала така сторона, є недостатньою підставою для збільшення його частки у спільному майні подружжя.

Відтак, в даному випадку у суду відсутні правові підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні.

З огляду на наведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, поділу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності на 1/2 частину такої квартири за кожною із сторін, із наступним припиненням права спільної сумісної власності сторін на таке майно.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 61, 63, 70, 71 СК України, ст. ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2) про поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2).

3. Поділити нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2). на праві спільної сумісної власності наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

- визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

4. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2) на квартиру АДРЕСА_2.

5. В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 49000, АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_1) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан