Справа № 750/5598/17 Провадження № 22-ц/795/658/2018 Головуючий у I інстанції - Логвіна Т. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарями судового засідання - Шапко В.М., Позняк О.М.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс Лайн Груп»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Лайн Груп» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 22 березня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення, просив поновити його на посаді водія ТОВ «Транс Лайн Груп», стягнути з ТОВ «Транс Лайн Груп» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 731,15 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59032 грн. (а.с.10-11).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що він з 26 жовтня 2016 року працював на посаді водія ТОВ «Транс Лайн Груп», а наказом № 61/к від 10 травня 2017 року його було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Зазначений наказ вважає незаконним та безпідставним і зазначає, що під час роботи на підприємстві мали місце факти порушення трудового законодавства з боку ТОВ «Транс Лайн Груп».

ОСОБА_2 посилається на те, що 05 травня 2017 року він подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України і весь день 05 травня 2017 року він знаходився на робочому місці, претензії керівництво підприємства до нього не висувало і про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України не йшлося.

Як зазначає позивач, 10 травня 2018 року він прийшов на роботу, але охорона не впустила його та інших працівників на територію підприємства, повідомивши про звільнення за прогул.

Позивач вважає, що в порушення ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України йому не було вручено копію наказу про звільнення та не ознайомлено з ним, не проведений остаточний розрахунок при звільненні.

На думку ОСОБА_2, у зв'язку із звільненням йому завдана моральна шкода, яка полягає у неможливості працевлаштування на роботу через формулювання причин звільнення, а також втраті душевного спокою, нормального сну, виниклу знервованість, що негативно відображається на родинних стосунках.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне з'ясування обставин справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що на підставі наказу № 61/к від 10.05.2017 року ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Проте, як зазначає апелянт, в матеріалах справи наявний наказ про звільнення його із займаної посади за прогул без поважних причин, який датований 05 травня 2017 року, що не було взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Апелянт зазначає, що 05 травня 2017 року після прибуття бригади на підприємство з відрядження, їм не було запропоновано надати пояснення, а комісія була створена лише 10 травня 2017 року, тобто вже після звільнення, оскільки належним чином оформлена копія наказу була вручена 05 травня 2017 року.

Апелянт посилається, що з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за травень 2017 року, відомостями нарахування коштів № 1254 та № 1255, розрахунковими листами по заробітній платі за квітень 2017 року та травень 2017 року, платіжними дорученнями № 6212 від 10 травня 2017 року та № 6217 від 10 травня 2017 року. Як вказує апелянт, 22.08.2017 року йому було перераховано 176 грн. 19 коп., що доводить неповноту розрахунку у день звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Транс Лайн Груп» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року - без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином та надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, відтак апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутність нез»явившихся учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2, будучи у відрядженні, самовільно 05 травня 2017 року залишив робоче місце без поважних причин, пояснень причин відсутності на роботі позивач не надав, тобто, будучи відсутнім на роботі більше трьох годин підряд допустив прогул. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди відповідачем. Також суд прийшов до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 731,15 грн. задоволенню не підлягають у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів несплати відповідачем таких коштів. Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними через відсутність даних щодо дати виплати цих коштів та дати прийняття позивача на іншу роботу,

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з положень ч.ч.1 та 2 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу за строковим трудовим договором в ТОВ «Транс Лайн Груп» з 26 жовтня 2016 року, що підтверджується копією наказу від 25 жовтня 2016 року № 198/к (а.с. 20).

На підставі наказу ТОВ «Транс Лайн Груп» від 14 квітня 2017 року № 43/вд ОСОБА_2 та інших працівників направлено у відрядження до Львівської області для виконання робіт на автомобільній дорозі М 06 Київ-Чоп (км 434+230 - 621+500) з 19.04.2017 року по 12.05.2017 року (а.с. 21).

З матеріалів справи убачається, що 05.05.2017 заступником директора ТОВ "Транс Лайн Груп" ОСОБА_5 виявлено відсутність на об'єкті виконання робіт 9 працівників, про що в цей же день о 08 год. 05 хв. складено доповідну записку та Акт про відсутність працівників на роботі понад три години (з 08 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв.) без попередження та повідомлення поважності причин відсутності (а.с. 22, 23).

На підставі наказу директора ТОВ «Транс Лайн Груп» № 52 від 05.05.2017 «Про створення комісії та проведення службового розслідування» створено комісію для проведення службового розслідування з обов'язковим отриманням письмових пояснень від працівників (а.с. 24).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що інспектором з кадрів запропоновано ОСОБА_2 надати письмові пояснення про причини самовільного залишення робочого місця, проте останній відмовився надати відповідні пояснення, що підтверджується Актом № 4 від 10.05.2017 року про відмову працівника ТОВ «Транс Лайн Груп» від надання письмових пояснень причин самовільного залишення робочого місця (а.с. 25).

За результатами засідання комісії щодо проведення службового розслідування 10 травня 2017 року складений відповідний акт, відповідно до якого, враховуючи відмову ОСОБА_2 від надання письмових пояснень причин самовільного залишення робочого місця та ненадання будь-яких інших документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі 05 травня 2017 року, комісія прийшла до висновку про вчинення працівниками, у тому числі і ОСОБА_2, грубого дисциплінарного проступку та рекомендує їх притягнути до дисциплінарної відповідальності, враховуючи обтяжуючі обставини (а.с. 26-28). Зазначений наказ не оскаржував ся і є чинним.

Наказом директора ТОВ «Транс Лайн Груп» від 10 травня 2017 року за № 61/к ОСОБА_2 звільнено з роботи 10 травня 2017 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 3).

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Звертаючись до суду позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, ОСОБА_2 посилався на ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117, 232, 235, 237-1 КЗпП України.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Виходячи із змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст.140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Відповідно до ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст.147-1 КЗпП України).

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналіз вказаних норм трудового права дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків. Виходячи із засад ратифікованої Україною 04.02.94 р. Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 р., положень Конституції України та чинного трудового законодавства, обов'язок доведення правомірності притягнення працівника до відповідальності покладається на роботодавця.

Порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця.

Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов'язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність.

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України на працівника покладається обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним і власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку, а статтею 139 Кодексу встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, точно додержуватись трудової дисципліни.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що з правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_2 ознайомлений 25 жовтня 2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Журналу обліку ознайомлення працівників з правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 91-92).

Відповідно до Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції та представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів щодо його присутності на робочому місці 05 травня 2017 року, та не доведено відсутності його на робочому місці з поважних причин, у той час як його відсутність на робочому місці без поважних причин роботодавцем доведена повністю та підтверджується наявними у справі документальними доказами (а.с.21-28, 91-92).

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, приймаючи рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідач ТОВ «Транс Лайн Груп» належним чином перевірив обставини, за яких позивач був притягнутий до такої відповідальності, ступінь важкості проступку та заподіяну ним шкоду, та попередню роботу позивача на підприємстві відповідача.

Окрім того, перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що наказ ТОВ «транс Лайн Груп» від 05 травня 2017 року № 13/ПП про звільнення позивача із займаної посади, відповідачем не видавався і накази із зазначеним індексом на підприємстві не видаються взагалі, що підтверджується Книгою наказів з особового складу ТОВ «Транс Лайн Груп» за 2017 рік., оригінал якої був витребуваний у відповідача та досліджений апеляційним судом, та книгою реєстрації наказів з особового складу ТОВ «Транс Лайн Груп» 2017 р. оригінал якої також досліджений апеляційним судом та копія якої наявна матеріалах справи (а.с. 179-187).

Наказ ТОВ «Транс Лайн Груп» № 61/к від 10 травня 2017 року позивачем ОСОБА_2 у встановленому порядку не оскаржувався і є чинним. Разом з тим, документа, з якого була зроблена наявна у справі копія наказу № 13/ПП від 05 травня 2017 р., позивачем апеляційному суду не представлено, а відтак цей документ в якості юридично значимого доказу апеляційний суд не приймає (а.с.93).

З дослідженого апеляційним судом оригіналу особової справи ОСОБА_2 убачається, що у особовій картці форми № П-2 працівника ОСОБА_2 зазначено дату і причину звільнення (підстава) - 10.05.2017 р. за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП і наявний підпис позивача та працівника кадрової служби і вказана дата 10 травня 2017 р. (а.с.157 на звороті).

Достовірність зазначених доказів не викликає сумнівів у колегії суддів та спростовує твердження апелянта про наявність двох різних наказів про його звільнення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заробітна плата після звільнення була не в повному розмірі виплачена та не доплачено 731,52 грн., не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки недоплачена, на думку апелянта, сума заробітної плати в розмірі 731,52 грн. є утриманням із заробітної плати у вигляді військового збору відповідно до положень Податкового кодексу України, що документально підтверджується наданою відповідачем довідкою із належним розрахунком, яким підтверджено, що з нарахованої позивачеві заробітної плати утриманий військовий збір у розмірі 731 грн.52 коп., і цей документ є належним і допустимим доказом у цій справі (а.с.173)

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що вимоги щодо перевірки нарахованої позивачу ОСОБА_2 суми в розмірі 176 грн. 19 коп. позивачем у суді першої інстанції не ставились і не були предметом розгляду судом, а тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України не можуть бути предметом перегляду апеляційним судом.

Проте, апеляційним судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 176 грн. 19 коп. які у серпні 2017 р. були зараховані на картку ОСОБА_2, не є заробітною платою, а сплачені помилково у зв'язку з бухгалтерською помилкою, що документально підтверджується наданими відповідачем документами, зокрема довідкою ТОВ «Транс Лайн Груп» від 17 липня 2018 року та (а.с.191-193).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не є суттєвими і не впливають на правильність вирішення спору по суті та не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін та перевірив їх доводи і заперечення, правильно визначив обставини справи та дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, підстави для скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складено 24 липня 2018 року.