Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 204/3076/13-ц

провадження № 61-3667св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Держане підприємство «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова»,

третя особа - Правобережне відділення міста Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року у складі судді Книш А. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Свистунової О. В., Посунся Н. Є., Красвітної Т. П.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова»(далі - ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова») про визнання дій неправомірними, відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що він працював на шкідливій ділянці виробництва, на хромуванні ракетних деталей в цеху № 6 на ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» Згідно висновку МСЕК від 28 вересня 1993 року він є інвалідом праці 2-ї групи з втратою 80% професійної працездатності.

Позивач вважає, що з 1992 року по теперішній час відповідач порушує його права, а саме не виконує своє зобов'язання від 20 жовтня 1993 року №365 та не виплачує належні йому виплати за втрату 80 % професійної працездатності, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників дільниці хромування цеху № 6 ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів, чим зменшено йому належні виплати за 80 % втрати професійної працездатності в спірний період виходячи з розрахункових листів про фактичну заробітну плату ОСОБА_5, ОСОБА_6 за 10,11,12 місяці 1992 року, та довідок про фактичну заробітну плату у 2001 році, виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні у розмірі 3 200 грн на 2017 рік.

Позивач зазначає, що через систематичні неправомірні дії відповідача йому неодноразово приходилося звертатися до суду за захистом своїх порушених прав та свобод. Такі дії відповідача порушують його конституційні права, передбачені статтями 21, 22, 24, 46, 48, 58 Конституції України, принижують його людську гідність, що призвело до погіршення здоров'я та завдало моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив: визнати неправомірними дії адміністрації ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» при невиплаті позивачу належних виплат за інвалідність праці 2-ї групи 80 % втрати професійної працездатності з 1996 року по 2017 рік; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплатам за інвалідність праці 2-ї групи втрати 80% професійної працездатності за період з 1996 року по 2017 рік в розмірі 564 480 грн; зобов'язати відповідача негайно виконати рішення суду в частині стягнення на користь позивача заборгованості за інвалідність праці другої групи 80 % втрати професійної працездатності; визнати неправомірними дії відповідача при невиплаті йому належних виплат за втрату 80 % професійної працездатності з 1992 року по 17 липня 2017 року, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників дільниці хромування цеха № 6 ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів, чим зменшено йому виплати за 80 % професійної працездатності в період 1992 року по 17 липня 2017 року; визнати неправомірними дії відповідача при невиконанні постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276, а саме, пункту 4 « Про підвищення соціальних гарантій для населення» та провести з 01 травня 1992 року перерахування розмірів відшкодування шкоди, виходячи із середньомісячної заробітної плати відповідних працівників за січень-квітень 1992 року, відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів; зобов'язати відповідача виконати вищевказану постанову; зобов'язати відповідача після виконання ухвали суду про виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року №276 «Про підвищення соціальних гарантій для населення», обчислені суми відкоригувати у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги з 01 травня 1992 року по 17 липня 2017 року з урахуванням вислуги років праці в шкідливих умовах; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по належним виплатам за втрату 80 % професійної працездатності за період з 01 січня 1996 року по 17 липня 2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача 1 млн. грн моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь позивача 4 тис. грн за юридичні послуги згідно договору та квитанції про сплату юридичних послуг від 13 липня 2017 року.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_4 до ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4 тис. грн за юридичні послуги згідно договору на підставі пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Від проведення судово-економічної експертизи по цій справі представник позивача відмовився.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року у складі судді Книш А. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме - практики Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягає застосуванню відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Крім того, судами не досліджувалися в повному обсязі докази та не проводилися розрахунки. При ухваленні рішення суди посилалися на обставини, а саме на те, що щомісячні виплати на відшкодування шкоди позивачу складають 75,28 грн, які встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року та які відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, однак не звернули уваги на те, що ці обставини при прийнятті вказаного рішення судом не перевірялися. Також судами в оскаржуваних рішеннях зазначено про те, що позивач категорично відмовився від проведення експертизи, однак вказане не відповідає дійсності.

ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (яка була чинною до 11 липня 2001 року), розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я (п.9).

Пунктом 28 вищевказаних Правил передбачено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться, зокрема, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств.

01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до прикінцевих положень цього Закону та згідно Порядку передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, від 20 квітня 2001 року №10, підприємства передають справи (документи), які підтверджують право працівника на страхові виплати внаслідок нещасного випадку на виробництві, до Фондів соціального страхування від нещасних випадків, а останні приймають документи на тих працівників, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року.

За змістом статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сім'ї померлого; 3) підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством.

За статтею 34 вказаного Закону сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач працював у відповідача на посаді хромувальника. 17 березня 1989 року його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України за станом здоров'я.

Відповідно до витягу із акта огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги, виданого 28 вересня 1993 року Фтизіатричною МСЕК, ОСОБА_4 визначено ступінь втрати професійної працездатності в процентах 80 % у зв'язку з професійним захворюванням, безстроково та встановлено, що він є інвалідом другої групи по токсичному бронхіту.

Згідно зобов'язання від 20 жовтня 1993 року №365 ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» зобов'язалося проводити позивачу доплату у зв'язку з професійним захворюванням. Зобов'язанням також визначено, що середньомісячна заробітна плата розрахована у відповідності до статті 22 Правил відшкодування збитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 і сума доплати із застосуванням підвищуючого коефіцієнта 2,5 становить 99 288 крб. Зобов'язалося виплати проводити щомісячно, починаючи з 01 жовтня 1993 року постійно.

20 липня 2005 року особова справа ОСОБА_4 прийнята на облік до відділення виконавчої дирекції ФСНВУ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та продовжені належні страхові виплати з моменту передачі особової справи потерпілої особи на облік до відділення Фонду, тобто з 01 липня 2005 року з урахуванням перерахунку, який відділення Фонду проводив з 01 березня 2002 року, 01 березня 2003 року, 01 березня 2004 року, 01 березня 2005 року.

Відповідно до довідки ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» від 14 липня 2005 року сума відшкодування втраченого ОСОБА_4 заробітку складає 75,28 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2008 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про відшкодування шкоди, встановлено, що на момент припинення відповідачем виплат 01 липня 2001 року щомісячні виплати на відшкодування шкоди позивачу складають 75,28 грн.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже правильність нарахування та виплати компенсації за втрату професійної працездатності до 01 липня 2001 року ОСОБА_4 були перевірені судом при ухваленні рішення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року та не підлягає доказуванню.

Судом також встановлено, що розрахунок відшкодування втраченого заробітку позивачу за період з 01 липня 1988 року по 26 липня 1989 року складає 69,97 руб.; з 27 липня 1989 року по 01 серпня 1990 року 69,97 руб.; з 01 вересня 1990 року по 01 жовтня 1991 року69,97 руб.; з 01 жовтня 1991 року по 01 січня 1992 року 69,97 руб.; з 01 січня 1992 року 458,78 руб.; з 01 травня 1992 року по 01 жовтня 1992 року 2582 крб.; з 01 жовтня 1992 року 2582 крб.; з 01 листопада 1992 року 3940 крб.; з 01 січня 1993 року 7880 крб.; з 01 квітня 1993 року 11032 крб.; з 01 травня 1993 року 22064 крб.; з 01 липня 1993 року 33096 крб.; з 01 серпня 1993 року 39715,20 крб.; з 01 вересня 1993 року 99288 крб.; з 01 грудня 1993 року 297864 крб.; з 01 червня 1994 року 536155,20 крб.; з 01 листопада 1994 року804232,80 крб.; з 01 грудня 1994 року 1608465,60 крб.; з 01 серпня 1994 року 2412698,4 крб.; з 01 грудня 1995 року 3860000 крб.; з 01 жовтня 1996 року 38,60 грн; з 01 вересня 1999 року 46,32 грн; з 01 квітня 2000 року 60,21 грн; з 01 жовтня 2000 року по 01 липня 2001 року 75,28 грн.

Проведений розрахунок відшкодування втраченого заробітку позивачу за спірний період з 1992 року по 01 липня 2005 року проведений правильно, із врахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок розміру відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків від 31 грудня 1991 року № 391, Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України» від 29 квітня 1992 року «Про підвищення соціальних гарантій для населення» від 26 травня 1992 року № 276, наказу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року

За таких обставин, суд першої та апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування майнової та моральної шкоди за період з 1992 року по 20 липня 2005 року, правильно виходили з того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача щодо неправильності нарахування та виплати компенсації за втрату професійної працездатності. Від проведення судової економічної експертизи по цій справі позивач відмовився.

Що стосується позовних вимог, пред'явлених позивачем за період з 21 липня 2005 року по 17 липня 2017 року, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вони не підлягають задоволенню, оскільки пред'явлені до неналежного відповідача так як, починаючи з 21 липня 2005 року всі страхові виплати здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи ОСОБА_4 в касаційній скарзі про те, що суд помилково послався на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року, яким встановлена сума відшкодування втраченого потерпілим заробітку у розмірі 75,28 грн, так як ці обставини судом у вказаному рішенні не встановлювалися та не перевірялися, є необґрунтованими, оскільки вказане рішення набрало законної сили та ним дійсно встановлена правильність нарахування ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» щомісячної компенсації за втрату професійної працездатності, на момент передачі особової справи ОСОБА_4 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань, у розмірі 75,28 грн, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами, не підлягає доказуванню.

Також посилання заявника в касаційній скарзі на те, що не відповідає дійсності посилання судів про те, що позивач категорично відмовився від проведення експертизи, є безпідставними, оскільки спростовується доказами наявними в матеріалах справи, а саме: доповненнями до позовної заяви в яких зазначено про те, що позивач відмовляється від проведення судової бухгалтерської експертизи.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик