Справа № 278/2742/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Дубовік О. М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5 про припинення права власності внаслідок знищення майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою (т. 1 а.с. 1-4), яку в процесі розгляду уточнив (т. 1 а.с. 109).

Зазначив, що є власником 1/2 частини житлового будинку та надвірних будівель АДРЕСА_1. Зазначене право на будинок набув в порядку спадкування своєї матері ОСОБА_6. Біля зазначеного будинку знаходиться земельна ділянка площею 0,25 га, яка має кадастровий № НОМЕР_1. Свого часу Денишівська сільська рада прийняла рішення про передачу вищевказаної земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4, який, в свою чергу, продав дану ділянку гр. ОСОБА_5, а остання 22.03.2008 р. продала спірну земельну ділянку відповідачам.

Суд рішенням по справі №278/3461/15-ц вирішив: визнати недійсним рішення 11 сесії п'ятого скликання Денишівської сільської ради від 08.06.2007 року в частині виділення ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 в розмірі 0,25 га; визнати недійсним рішення 12 сесії п'ятого скликання Денишівської сільської ради від 22.06.2007 року в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки у приватну власність в АДРЕСА_1 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданий 02.08.2007 року на ім'я ОСОБА_4

Зазначив, що факт перебування спірної земельної ділянки у відповідачів порушує його речове право на зазначену ділянку.

У зв'язку з наведеним просить витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим № НОМЕР_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою (т. 1 а.с. 134-137).

Зазначив, що купив земельну ділянку по АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 березня 2008 року, у п. 6 якого зафіксовано, що земельна ділянка була вільна від будівель та споруд. При посвідченні договору продавцем ОСОБА_5 нотаріусу було надано довідку сільської ради про відсутність на земельній ділянці будь-яких споруд. Повідомив, що про те, що земельна ділянка була вільна від забудов і він пересвідчився особисто при її огляді перед оформленням договору купівлі-продажу. На земельній ділянці були залишки зруйнованої часом дерев'яної споруди. Згідно п. 6 нотаріального договору від 25 грудня 2007 року ОСОБА_5 також купила земельну ділянку вільну від забудов, що також повинно було підтверджуватися відповідною довідкою сільської ради. Таким чином, у 2007-2008 роках ніякого будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 не було. Зауважив, що він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, а за відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 зареєстровано право власності на неіснуючий будинок за цією адресою.

У зв'язку з наведеним та посилаючись на ст. 349 Цивільного кодексу України просить: відмовити в первісному позові за безпідставністю і задовольнити зустрічний позов; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 у зв'язку із знищенням (відсутністю) будинку станом на 2008 рік та на момент його реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 152).

Зазначив, що зустрічний позов, на його думку, є безпідставним. Зауважив, що право власності за нормами ЦК УРСР виникає не з часу видачі свідоцтва про право власності і не з часу реєстрації права, а з моменту завершення будівництва. Те, що згодом, свідоцтво про право власності було видане, є доказом того, що будівництво було завершене. У нотаріуса не має права визнавати свідоцтво про право власності незаконним. Право власності на будинок не припиняється у зв'язку з тим, що він є зруйнованим, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Внесення до договору недостовірних відомостей не призводить до виникнення права. Те, що на спірній земельній ділянці є, як стверджує позивач, залишки зруйнованої будівлі доводить, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки він не був позбавлений можливості з'ясувати у мешканців будинків, що розташовані на земельних ділянках, які межують зі спірною ділянкою, правові підстави знаходження на спірній ділянці зазначеної будівлі. Мешканцями будинків, що розташовані на земельних ділянках, які межують зі спірною ділянкою, є родичі ОСОБА_1, які, як вони стверджують, не бачили на спірній земельній ділянці сторонніх осіб.

Третя особа ОСОБА_5 подала пояснення (т. 1 а.с. 165-168).

Вказала, що підтримує зустрічний позов і підтверджує викладені у ньому обставини. Зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу отримала 20 березня 2008 року державний акт на землю. Повідомила, що перед купівлею земельної ділянки оглянула її. Земельна ділянка була вільною від забудов, занедбана і захаращена чагарниками та явно ніким не використовувалась. Були лише залишки якогось дерев'яного сараю. Але явно не будинку, оскільки не було навіть залишків груби чи пічки, що природно для будинків сільської місцевості. В підтвердження відсутності будівель сільською радою с. Дениші було видано відповідну довідку для нотаріуса. 22 березня 2008 року я продала земельну ділянку без забудов ОСОБА_2 Для продажу будинку ОСОБА_2 позивачу в сільській раді також видали довідку, що земельна ділянка вільна від будівель. Вважає, що представники ОСОБА_1 ввели суди в оману і незаконним шляхом, без повідомлення її і ОСОБА_2 визнали у 2013 році право власності на 1/2 частину неіснуючого ще з 2007 року будинку, який нібито стоїть на земельній ділянці по АДРЕСА_1 Зауважила, що реєстраційні органи не перевірили фактичну відсутність будинку на вказаній земельній ділянці, проігнорували реєстрацію вказаної земельної ділянки за нею, а потім за ОСОБА_2, і незаконно зареєстрували право власності на 1/2 частину будинку в реєстрі речових прав на нерухоме майно на чужій земельній ділянці за ОСОБА_1 Вказала, що наявність будинку у 2007-2008 роках представникам ОСОБА_1 необхідно доводити зараз належними і допустимими доказами. Крім того, за ОСОБА_1 зареєстровано лише 1/2 частину неіснуючого будинку, а він просить суд витребувати всю земельну ділянку. Отже, йому для початку слід виділити в натурі свою 1/2 частину будинку, а потім вже вимагати частину земельної ділянки. Також зауважила, що крім того, що позов ОСОБА_1 безпідставний, він ще й подано з порушенням строків позовної давності.

У зв'язку з наведеним просить у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний - задовольнити.

У судове засідання з'явилися представники сторін. Підтримали позиції, викладені у первісному позові, зустрічному позові, відзивах на позови.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20312762 від 10 квітня 2014 року позивачу - ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: Житомирська область, Житомирський район, АДРЕСА_1; підстава виникнення права власності - рішення суду №2-95/12 від 14.01.2013 року (т. 1 а.с. 11).

25 грудня 2007 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_7 належну йому на підставі державного акта серії НОМЕР_4 від 02 серпня 2007 року (т. 1 а.с. 194) земельну ділянку площею 2500 кв. м, кадастровий НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (т. 1 а.с. 139-141).

20 березня 2008 року на підставі зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 отримала державний акт серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 2500 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 169).

22 березня 2008 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку площею 2500 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (т. 1 а.с. 116-118).

07 серпня 2009 року на підставі вказаного договору ОСОБА_2 отримав державний акт серії НОМЕР_6 на право власності на вказану земельну ділянку площею 2500 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 228).

20 вересня 2016 року Апеляційним судом Житомирської області у справі № 278/3461/15-ц було ухвалено рішення, яким було: визнано недійсним рішення 11 сесії п'ятого скликання Денишівської сільської ради від 08.06.2007 року в частині виділення ОСОБА_7 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, в розмірі 0,25 га; визнано недійсним рішення 12 сесії пятого скликання Денишівської сільської ради від 22.06.2007 року в частині передачі ОСОБА_7 земельної ділянки у приватну власність в АДРЕСА_1, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4, виданий 02.08.2007 року на ім'я ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 5-10).

У процесі розгляду згаданої справи було проведено земельно-технічну експертизу, згідно з висновками якої на земельній ділянці площею 0,25 га, розташованій по АДРЕСА_1 Житомирського району, кадастровий номер НОМЕР_1, належній на праві власності ОСОБА_5, знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 який перебуває у власності ОСОБА_1 та територіальної громади. Житловий будинок зруйнований: в наявності є частково стіни. Розміри будівлі визначені по залишкам фундамента, який становить: 4,81 м х 7,52 м (справа № 278/3461/15-ц т. 2 а.с. 97-117).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 264 від 19 березня 2008 року в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_5, відсутні забудови (т. 1 а.с. 138).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 08 лютого 2018 року № 331 відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 16 жовтня 2007 року (власник ОСОБА_6) на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, дійсно у 2011 році був розташований (був у наявності) житловий будинок (т. 1 а.с. 204).

10 лютого 2013 року на замовлення ОСОБА_1 був виготовлений технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 233-234).

18 березня 2016 року сільським головою, секретарем сільської ради, власником будинку ОСОБА_1 та власниками суміжних земельних ділянок було складено акт про те, що ними було здійснено вихід на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 Житомирського району Житомирської області. Під час її огляду останніми встановлено, що на даній земельній ділянці розміщений житловий будинок загальною площею 54,8 кв. м, матеріал стін - дерево, який на даний час належить ОСОБА_1. Земельна ділянка межовими знаками не закріплена, іншої земельної ділянки за даною адресою немає (т. 1 а.с. 205).

Згідно з копією витягу із погосподарської книги № 4 за 1991-1995 роки у ОСОБА_8 в особистій власності перебувала 1/2 частина житлового будинку загальною площею 26 кв. м, жила - 16 м. кв, а в особистому користуванні земельна ділянка площею 0,6 га, у тому числі під будинком - 0,01 га (т. 2 а.с. 117-119).

Стосовно наданої Тетерівською сільською радою Житомирського району Житомирської області на підтвердження того, що за ОСОБА_6 рахувалася земельна ділянка площею 0,2502 га, копії карти (т. 2 а.с. 120), суд зазначає, що не може прийняти її як належний та достовірний доказ зазначеного без відповідних встановлюючих таке право документів (рішення, договір, свідоцтво тощо).

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, виходячи з вищенаведених положень, право витребувати земельну ділянку від добросовісного набувача має лише власник цього майна, який набув право власності на нього з підстав, визначених ч. 1 ст. 81 ЗК України, та зареєстрував таке право у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, зважаючи на те, що первісний позивач на даний час не є власником спірної земельної ділянки в розумінні наведених норм, суд дійшов висновку, що його вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно зустрічного позову суд зазначає таке.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 на підставі положень ст.ст. 346, 349 ЦК України просив визнати припиненим право власності на 1/2 частину будинку в праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок, яке належало ОСОБА_1, у звязку із знищенням (відсутністю) будинку станом на 2008 рік та на момент його реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема, знищення майна.

Згідно зі ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Згідно положень ст. 349 ЦК України та відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у зв`язку з його знищенням власник подає органу державної реєстрації прав документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

Таким чином, право власності на знищене майно припиняється тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 зверталався з заявою про припинення власності в зв'язку із знищенням майна у встановленому законом порядку відповідно до положень ст. 349 ЦК України, матеріали справи не містять та відповідні докази позивач не надав в обгрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження своїх доводів за клопотанням представника ОСОБА_9 у судовому засіданні було оглянуто оригінал інвентаризаційної справи №59 на домоволодінння АДРЕСА_1, копія якого міститься у матеріалах справи (т. 2 а.с. 18-68).

Як вбачається з даної інвентаризаційної справи спірне домоволодіння дійсно має сутттєвий відсоток зносу (більше 80 %); тривалий час його інвентаризація не проводилась, однак судом не примається данний аргумент у якості доказу, так як факт знищення майна не найшов свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які є мешканцями села Дениші, підтвердили факт знаходження на спірній земельній ділянці частини зруйнованого будинку; показали, що ще декілька років тому будинок мав напівзруйнований дах, який частково розібрали, а частково зруйнувався через недогляд за спорудою. Свідок ОСОБА_10 підтвердила стан будинку по фотографіях на а.с. 235-238 т. 1. у теперішній час.

Посилання представника позивача за первісним позовом ОСОБА_9 про те, що внаслідок технічного стану даний будинок не є житловим в контексті положень Цивільного кодексу України, а на час проведення земельно-технічної експертизи у справі № 278/3461/15-ц житловий будинок, належний позивачу на праві спільної часткової приватної власності є фактично зруйнований, суд до уваги не приймає. Оскільки на час розгляду справи наявні правовстановлюючі документи на цей будинок, проведена державна реєстрація речових прав на вказане нерухоме майно з боку відповідача ОСОБА_1 (а.с.11 т. 1), а також даний будинок не визнаний аварійним або зруйнованим у встановленому законом порядку.

Отже, з огляду на те, що припинення права власності на знищене майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру, та у зв'язку з тим, що відповідач за зустрічним позовом, як законний власник спірного будинку, із заявою про припинення його права власності до відповідного органу не звертався, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89 ЦПК України, ст.ст. 81, 125 ЗК України, с.ст. 349, 377, 38 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна.

Відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5 про припинення права власності внаслідок знищення майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення (проголошення) до Апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 липня 2018 року.

Суддя О. М. Дубовік