Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа №607/15002/15-ц

провадження №61-2711св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Гірського Б. О., Бершадської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про виселення особи без надання іншого жилого приміщення та заборону вчиняти дії.

Позов обгрнутовано тим, що, у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації та правових підстав проживають відповідачі, чим порушують її право на користування вказаною квартирою.

У травні 2016 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, просила також усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, заборонити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відвідувати квартиру.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 у м. Тернополі шляхом виселення ОСОБА_5 з вказаної квартири. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 на законних підставах вселилася до спірної квартири та здійснювала утримання квартири, як піклувальник дитини, за якою у квартирі закріплено жилу площу, та яка із досягненням повноліття, як наймач, надала згоду на проживання відповідача у квартирі.

Суд першої інстанції виходив з того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Тому в позові в частині вимог до ОСОБА_4 суд відмовив.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_5, суд виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження підстав вселення ОСОБА_5 до спірної квартири відповідач не надав, тому позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_5 є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року в частині відмови в позові про усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 у м. Тернополі, шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення сторонами не оскаржувалося.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у порушення положень ЖК Української РСР ОСОБА_4 без законних підстав проживає у спірній квартирі, тому її права не порушено, оскільки захисту підлягає порушене право, у зв'язку з чим вона зобов'язана звільнити спірне житло.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, зокрема відсутності письмової згоди наймача квартири ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_4, що є обов'язковою умовою набуття права користування квартирою на підставі статті 65 ЖК Української РСР.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

27 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

09 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

18 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом у порушення статті 61 ЦПК України 2004 року не визнано обставин, які встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі, яке набрало законної сили, а саме встановлення факту родинного зв'язку між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, та дійшов висновків про належне набуття ОСОБА_4 статусу піклувальника, що не було предметом спору, та про місце проживання ОСОБА_7

Апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність в органі реєстрації актів цивільного стану актових записів, які б підтвердили чи спростували родинний зв'язок між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, оскільки жодних запитів до вказаного державного органу не здійснювалося.

ОСОБА_4 не має іншого житла, вселилася до спірної квартири на законних підставах, як піклувальник дитини, та за згодою позивача, тому спірна квартира є її житлом.

Рішення апеляційного суду не оскаржується в частині виселення зі спірної квартири ОСОБА_7

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4 без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_3 у м. Тернополі,жилою площею 41 кв. м, є комунальною власністю, у якій з народження - з 1987 року, проживає позивач.

Рішенням Тернопільської міської ради №609 від 10 липня 2002 року за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1я, після смерті матері та позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав, закріплено жилу площу у вказаній квартирі (а.с. 59).

З 2002 року ОСОБА_8 перебувала на повному державному забезпеченні і до виповнення шістнадцятироків - з серпня 2010 року проживала в Тернопільському обласному комунальному дитячому будинку для дітей шкільного віку (а.с. 54-70).

Рішенням Виконавчого комітетуТернопільської міської ради № 932 від 01червня 2011 року встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_8 та призначено піклувальником ОСОБА_4 (а.с. 47).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв'язку з відсутністю постійного житла та без письмової згоди позивача, на підставі вказаного вище рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру. Разом з нею в квартиру вселивсяїї син - ОСОБА_5

З наданихОСОБА_4 пояснень у суді апеляційної інстанції встановлено, що належну їй квартиру у м. Тернополі вона продала в 1996 році і з цього часу проживала на тимчасових квартирах. Згідно ззаписом упаспорті ОСОБА_4 з 01 лютого 1999 року зареєстрована в гуртожитку по вул.Замонастирській, 14 у м. Тернополі.

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1951 від 23 листопада 2011 року ОСОБА_8 надано повну цивільну дієздатність та припинено піклування над нею (а.с. 80).

30 жовтня 2012 року ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 46).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 13 серпня 2001 року ОСОБА_4 засуджена Зборівським районним судом Тернопільської області за частиною першою статті 229-6 КК Української РСР, та амністована постановою цього ж суду від 28 серпня 2001 року згідно з Законом України «Про амністію» від 05 липня 2001 року (а.с. 95, 104).

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 249 СК України встановлено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право, зокрема,на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку тана збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Судами встановлено, що згідно із рішенням Виконавчого комітету Тернопільсьокї міської ради від 10 липня 2002 року закріплено за непонолітньою ОСОБА_8 жилу площу по АДРЕСА_4 у м. Тернополі. Зобов'язано начальника ПП «Дім-житло» забезпечити належне збереження житла і повідомляти орган опіки і піклування про вчинення будь-яких дій щодо цього житла (а.с. 59).

Відповідно до частини чевертої статті 249 СК України цивільні права та обов'язки опікуна, піклувальника встановлюються ЦК України.

Статтею 69 ЦК України передбачено права та обов'язки піклувальника, зокрема: піклувальник над неповнолітньою особою зобов'язаний дбати про створення для неї необхідних побутових умов, про її виховання, навчання та розвиток; піклувальник над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, зобов'язаний дбати про її лікування, створення необхідних побутових умов: піклувальник дає згоду на вчинення підопічним правочинів відповідно до статей 32 та 37 цього Кодексу; піклувальник зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно із статтею 74 ЦК України, якщо у особи, над якою встановлено опіку чи піклування, є майно, що знаходиться в іншій місцевості, опіка над цим майном встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна.

З огляду на вказані норми закону, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями СК України передбачено право дитини, над якою встановлено піклування, на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. Збереження за піклувальником права користування житлом, яке закріплено за дитиною, і яким користувався піклувальник за час здійснення піклування, або обов'язок забезпечення піклувальника таким житлом законом, зокрема, ЦК України, не передбачено.

Судами встановлено, що згідно із рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 01 червня 2011 року призначено ОСОБА_4 піклувальником неповнолітньої дитини ОСОБА_8 та зобов'язано відповідача виконувати обов'язки піклувальника згідно з вимогами законодавства (а.с. 47).

Згідно із статтею 77 ЦК України піклування припиняється у разі: 1) досягнення фізичною особою повноліття; 2) реєстрації шлюбу неповнолітньої особи; 3) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 4) поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, цивільна дієздатність якої була обмежена.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 була піклувальником ОСОБА_8 з 01 червня 2011 року по 23 листопада 2011 року, тобто майже шість місяців (а.с. 47, 80).

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові щодо ОСОБА_4, виходив з того, що проти вселення до спірної квартири та призначення ОСОБА_4 піклувальником ОСОБА_8 позивач не заперечувала.

Із заяви ОСОБА_3 від 26 квітня 2011 року, складеної на ім'я начальника Служби у справах неповнолітніх та дітей, випливає, що вона не заперечувала про встановлення ОСОБА_4 піклувальником ОСОБА_8 Відомості про надання згоди позивача на вселення піклувальника до спірної квартири відсутні (а.с. 122).

Верховний Суд виходить з того, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 не посилалася на те, що вона була членом сім'ї позивача, що остання надала згоду на її постійне проживання у спірній квартирі.

З огляду на встановлені судами обставини та ураховуючи вказані вище норми ЖК Української РСР, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом права відповідача на житло, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України», рішення від 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Судом апеляційної інстанції встановлено підстави проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі - це піклування над ОСОБА_8 Відповідач не довела законність підстав проживання у спірній квартирі після припинення встановленого піклування над ОСОБА_8

Судом апеляційної інстанції встановлено, що належну ОСОБА_4 квартиру вона продала у 1996 році і з цього часу проживала на тимчасових квартирах. Згідно із відміткою у паспорті відповідач зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_5 у м. Тернополі з 01 лютого 1999 року, а піклувальником ОСОБА_8 вона була з 01 червня 2011 року, майже шість місяців (а.с. 47, 80).

Згідно із підпунктом 1 частини третьої статті 2 ЦПК України верховенство права є однією із засад судочинства.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, дійшов висновку про відсутність порушення права на житло ОСОБА_4, гарантованого статтею 8 Конвенції, оскільки збереження за піклувальником права користування житлом, яке закріплено за дитиною, або обов'язок забезпечення піклувальника таким житлом, законом не передбачено, спірна квартира не була постійним місцем помешкання відповідача, тому вона не мала об'єктивних підстав очікування щодо забезпечення її житлом, як піклувальника дитини.

Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі виселення для ОСОБА_4 не становить надмірний тягар, оскільки спірна квартира не була її постійним місцем проживання.

Верховний Суд бере до уваги принцип пропорційності, баланс інтересів позивача, для якої квартира є її постійним місцем проживання, та інтереси відповідача, у якої не могло бути законного очікування користуватися квартирою після припинення піклування.

Верховний Суд також бере до уваги короткотривалий строк здійснення прав та обов'язків ОСОБА_4 піклувальника, який складав майже шість місяців.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про вихід апеляційним судом за межі позовних вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, оскільки суд виклав висновки щодо законності набуття ОСОБА_4 статусу піклувальника, встановлення родинних зв'язків між сторонами та про місце проживання ОСОБА_7, не впливають на законність, обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції та вирішення спору по суті, які зводяться до незгоди відповідача із судовим рішенням, ухваленого з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі обставини, не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик