Апеляційний суд Житомирської області
Справа №291/1136/17 Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 291/1136/17 за позовом ОСОБА_2 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про скасування наказу та поновлення на роботі

за апеляційною скаргою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року, яке ухвалено суддею Греком М. М. в. смт Ружин

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (надалі - Заповідник) від 15.08.2017 року №334-о про звільнення з посади та поновити його на роботі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що працював на посаді старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника. 10.08.2017 року, на підставі заяви, позивачу було надано 15 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати з 16.08.2017 року по 30.08.2017 року з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін. При цьому, у період з 14.08.2017 року по 23.08.2017 року та з 28.08.2017 року по 04.09.2017 року позивач перебував на лікарняному, а тому звільнення, яке відбулось в період його тимчасової непрацездатності, є порушенням норм трудового законодавства.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ № 334-0 від 15.08.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником з 30.08.2017 року та поновлено ОСОБА_2 на вказаній посаді з 31.08.2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що саме заявою від 10.08.2017 року, про надання відпустки з подальшим звільненням ОСОБА_2, була досягнута домовленість між працівником і роботодавцем щодо звільнення позивача з роботи за угодою сторін та визначено дату такого звільнення - 30.08.2017 року. Також не ґрунтуються на вимогах закону висновки суду першої інстанції щодо неврахування роботодавцем вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, оскільки за змістом ч.3 ст. 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника, а не за угодою сторін. Також є необґрунтованим посилання суду на заяви позивача, які подані через свого представника від 23.08.2017 року про надання відпустки без збереження заробітної плати та від 30.08.2017 року про звільнення за угодою сторін з 11.09.2017 року, оскільки згідно положень чинного трудового законодавства відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не передбачено. Крім того, вказані заяви були залишені без розгляду, оскільки, згідно поданої довіреності, у представника позивача були відсутні повноваження для звернення з відповідними заявами до роботодавця, про що було своєчасно повідомлено позивача та його представника.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що між сторонами не було досягнуто домовленість щодо звільнення за угодою сторін, оскільки в заяві від 10.08.2017 року окреслено лише момент завершення відпустки без збереження заробітної плати позивача, а слова «з подальшим звільненням» не свідчать про досягнення конкретної домовленості сторін про припинення трудового договору. При цьому, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулось в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням норм трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі, єзаконним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі. При цьому зазначив, що звільнення позивача відбулось на законних підставах.

Позивач та його представник просили апеляційну скаргу залишити без розгляду, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та поновлюючи ОСОБА_2 на роботі, районний суд виходив з того, що звільнення позивача за угодою сторін відбулося під час його тимчасової непрацездатності, що суперечить нормам трудового законодавства.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 02 червня 2015 року перебував у трудових відносинах з Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та працював на посаді старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу (а.с.36).

10 серпня 2017 року позивачем було подано заяву про надання відпустки терміном 15 календарних днів без збереження заробітної плати, починаючи з 16.08.2017 року з подальшим звільненням за угодою сторін (а.с.37).

На підставі даної заяви, Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником було видано наказ № 334-о від 15.08.2017 року про надання ОСОБА_2 відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів у період з 16 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року та про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади 30 серпня 2017 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.38).

23 серпня 2017 року на адресу відповідача надійшла заява від ОСОБА_2 за вх.№ 559, яка підписана представником за довіреністю ОСОБА_3, на отримання відпустки без збереження заробітної плати в порядку п.п.1, 6 ст.25 ЗУ «Про відпустки» у період з 28.08.2017 року по 11.09.2017 року (а.с.43).

30.08.2017 р. за вх. № 574, представником позивача ОСОБА_3 від імені позивача подано заяву про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади за угодою сторін з 11.09.2017 року (а.с.39).

31 серпня 2017 року ОСОБА_2 з'явився до відділу кадрів відповідача, де йому було запропоновано ознайомитись з наказом «Про надання відпустки з подальшим звільненням з роботи» від 15.08.2017 № 334-о, отримати обхідний лист працівника, який звільняється. Однак, позивач відмовився ознайомлюватися з даним наказом, отримати обхідний лист та трудову книжку, про що роботодавцем був складений відповідний акт від 31.08.2018 року (а.с.40).

Також встановлено, що згідно з листком непрацездатності серії АГТ № 076999 ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 14.08.2017 року по 23.08.2017 року та згідно з листком непрацездатності серії АДД № 096031 - з 28 серпня 2017 року по 04.09.2017 року (а.с.35).

Позивачу ОСОБА_2, на підставі його заяви про перебування на лікарняному, була призначена допомога по тимчасовій непрацездатності, з урахуванням перебування у зазначені періоди у відпустці без збереження заробітної плати (16.07.2017р. по 30.08.2017р.) та звільнення за угодою сторін з 30.08.2017 року, про що свідчить витяг з Протоколу № 24 засідання комісії із соціального страхування Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (а.с.35,41).

Зі змісту п.1 ст. 36 КЗпП України вбачається, що форму домовленості (угоди сторін) про звільнення не визначено. Однак, трудовий договір укладається, як правило, у письмові формі (ст.24 КЗпП України), а тому і угода про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України також варто укладати у письмовій формі.

Також у п.1 ст. 36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін.

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Тому при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами - у даному випадку в останній день відпустки.

У п.8 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді сторін трудового договору.

Відтак, саме заявою від 10.08.2017 року про надання відпустки та подальше звільнення ОСОБА_2, було досягнуто домовленості між працівником і роботодавцем щодо подальшого звільнення позивача з роботи та визначено дату такого звільнення - 30.08.2017 року.

Наведене спростовує доводи позивача щодо недосягнення сторонами домовленості про його звільнення за угодою сторін, оскільки підписавши заяву на відпустку з подальшим звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у вказаний строк. При цьому свій підпис на заяві ОСОБА_2 не оспорював.

Посилання позивача на ту обставини, що подання його представником заяв від 23.08.2017 року про надання відпустки без збереження заробітної плати у період з 28.08.2017 року по 11.09.2017 року та від 30.08.2017 р. про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 11.09.2017 року, також, на його думку, є підтвердженням відсутності його волевиявлення на звільнення за угодою сторін є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження анулювання за взаємною згодою сторін домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін з 30.08.2017 року. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що при припиненні договору за угодою сторін можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено, на відміну від звільнення з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону висновки суду першої інстанції про неврахування роботодавцем вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, оскільки за змістом ч.3 ст. 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період його тимчасової непрацездатності чинним законодавством не заборонено.

З наведеного вбачається, що відповідач дотримався норм законодавства, що регулюють звільнення працівника за угодою сторін, а тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону є помилковим.

Відповідно до положень п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія судів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з вищевказаних підстав.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1920 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задовольнити.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про скасування наказу та поновлення на роботі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2018 року.

Головуючий: Судді: