Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 201/5960/16-ц

провадження № 61-9336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення 3 % річних у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань.

Позов мотивовано тим, що рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня та 29 грудня 2014 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь було стягнуто 8 358 та 12 375,08 доларів США відповідно.

03 червня 2015 року Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в примусовому порядку платіжним дорученням з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» переведено на його рахунок в іншому банку 8 358 доларів США.

Вказав, що з 07 березня 2014 року до 03 червня 2015 року банк незаконно користувався його коштами у розмірі 8 358 доларів США, а з 30 грудня 2014 року незаконно користується коштами у розмірі 12 375,08 доларів США.

За таких обставин позивач просив суд на підставі статті 625 ЦК України стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму коштів за користування грошима на загальну суму 798,44 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2016 року у складі судді Ткаченко Н. В. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до правовідносин, що виникли між сторонами, не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України), оскільки вони врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 798,44 доларів США та судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вказаними судовими рішеннями з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 були стягнуті грошові кошти, які не видавались банком за вимогою власника банківських рахунків, а тому банк, як боржник, в порядку статті 625 ЦК України має сплатити борг з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно застосував норми статті 625 ЦК України до цих правовідносин за відсутності факту користування відповідачем грошовими коштами позивача, не встановивши при цьому період прострочення банком зобов'язань та підстави, а саме конфіскацію майна філії Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», з якою позивачем і були укладені договори банківських рахунків.

Заперечення на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункт 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Суди установили, що рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 та 29 грудня 2014 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 було стягнуто 8 358 та 12 375,08 доларів США відповідно.

03 червня 2015 року Жовтневим районним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в примусовому порядку платіжним дорученням з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» переведено на рахунок ОСОБА_4 в іншому банку 8 358 доларів США.

Грошові кошти в сумі 12 375,08 доларів США ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 не повернув.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Задовольняючи позов, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що вказаними судовими рішеннями з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 були стягнуті грошові кошти, які не видавались банком за вимогою власника банківських рахунків, однак банк одне із судових рішень не виконав у період з 07 березня 2014 року до 03 червня 2015 року, а інше рішення не виконав з 30 грудня 2014 року, продовжуючи порушувати грошове зобов'язання, тому як боржник, в порядку статті 625 ЦК України має сплатити борг з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності факту користування відповідачем грошовими коштами позивача у зв'язку з тим, що вклад залишився у Кримській філії і ПАТ КБ «ПриватБанк» не має до нього доступу, є безпідставними, оскільки з огляду на положення статті 625 ЦК України ці обставини не можуть бути правовою підставою для уникнення банком відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді повернення на виконання рішення суду грошових коштів власнику банківських рахунків.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо відсутності розрахунків суми коштів за користування банком грошима позивача, оскільки такий розрахунок викладений у позовній заяві, а іншого на спростування вказаного відповідач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надав.

Аргументи касаційної скарги щодо ймовірного отримання відповідачем відшкодування в іншій країні є припущенням, а тому не приймаються судом до уваги.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 07 листопада 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін та поновити його виконання.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк