Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 263/4699/17

провадження № 61-9954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»,

треті особи: Головне управління Держпраці у Донецькій області, Виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2017 року у складі судді Шевченко О. А. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Біліни Т. І., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ»), треті особи: Головне управління Держпраці у Донецькій області, Виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила, що 30 вересня 2016 року у приміщенні Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» стався нещасний випадок, внаслідок якого вона зазнала виробничої травми - забиття колінного суглоба. До лікувального закладу вона звернулася наступного робочого дня - 03 жовтня 2016 року. 03 листопада 2016 року за наслідками роботи комісії з розслідування нещасного випадку на виробництві затверджений акт проведення розслідування за формою Н-5, відповідно до висновку якого нещасний випадок не був визнаний таким, що пов'язаний з виробництвом.

Внаслідок отриманої травми вона у період із 03 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року включно була тимчасово непрацездатна. 28 грудня 2016 року вона через свого представника спробувала подати до відділу кадрів ДВНЗ «ПДТУ» листки непрацездатності, проте співробітники відповідача відмовили у їх прийнятті та зазначили, що вони оформлені неналежним чином - у графі «місце роботи» зазначено ДВНЗ «ПДТУ» Маріупольський коледж, тоді як 30 вересня 2016 року її незаконно переведено на попередню посаду - старшого наукового співробітника кафедри технології машинобудування ДВНЗ «ПДТУ», а також неправильно зазначено причини непрацездатності.

27 січня 2017 року вона спробувала подати до відділу кадрів університету інші листки непрацездатності, однак їй відмовили у їх прийнятті з аналогічних підстав.

Також зазначає, що 03 жовтня 2014 року вона прийнята на роботу до ДВНЗ «ПДТУ», наказом ректора від 03 жовтня 2014 року її переведено на посаду в.о. директора Маріупольського коледжу ДВЕЗ «ПДТУ». 30 жовтня 2015 року її звільнено з роботи за прогул без поважної причини. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, скасовано наказ про звільнення та поновлено її на посаді в.о. директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ». Наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 19 вересня 2016 року її поновлено на зазначеній посаді. 30 вересня 2016 року її незаконно перевели на посаду старшого наукового співробітника кафедри технології машинобудування ДВНЗ «ПДТУ». Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 лютого 2017 року наказ про її переведення визнано незаконним та скасовано. Таким чином з 19 вересня 2016 року по 04 квітня 2017 року вона обіймала посаду в.о. директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», а тому запис про її місце роботи у листках непрацездатності вказано правильно.

Враховуючи викладене, просила визнати неправомірною відмову у прийнятті листків непрацездатності та зобов'язати ДВНЗ «ПДТУ» прийняти листки непрацездатності ОСОБА_4 № АДГ 070351, АДГ № 070724, АГУ № 938915, АДГ № 496520, АДГ № 071478, АДГ № 071974 та АДГ № 060169.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не перебувала у трудових відносинах із ДВНЗ «ПДТУ» починаючи з 30 жовтня 2015 року, а відтак не мала права на виплати за листками непрацездатності.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що у період із 19 вересня 2016 року по 03 квітня 2017 року вона перебувала у фактичних трудових відносинах із ДВНЗ «ПДТУ», виконувала роботу та отримувала заробітну плату, з якої сплачувалися страхові внески, тобто протягом періоду непрацездатності вона була застрахованою особою. Крім того, відповідач ні під час відмови у прийнятті листків непрацездатності, ні в суді не оспорював факт існування трудових відносин із позивачем. Також звертає увагу, що нею оскаржено до суду касаційної інстанції рішення у справі про поновлення її на роботі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справи та роз'яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

У березні 2018 року ДВНЗ «ПДТУ» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 ОСОБА_4 звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ДВНЗ «ПДТУ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ДВНЗ «ПДТУ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 про звільнення з роботи виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_4 із 30 жовтня 2015 року за прогули 22 та 23 жовтня 2015 року без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_4 на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ». Стягнуто із ДВНЗ «ПДТУ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення у розмірі 52 764,96 грн, із утриманням з указаної суми податку й інших обов'язкових платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ДВНЗ «ПДТУ» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 січня 2016 року залишено без змін.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_4 звертала увагу, що у період із 19 вересня 2016 року по 04 квітня 2017 року вона обіймала посаду в.о. директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», а тому запис про її місце роботи у листках непрацездатності вказано правильно.

Разом з тим, відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що у період з 19 вересня 2016 року по 03 квітня 2017 року вона перебувала у фактичних трудових відносинах із ДВНЗ «ПДТУ», виконувала роботу та отримувала заробітну плату, з якої сплачувалися страхові внески, тобто протягом періоду своєї непрацездатності була застрахованою особою, не приймаються до уваги, оскільки рішеннями судів у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ДВНЗ «ПДТУ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які набрали законної сили, встановлено, що звільнення ОСОБА_4 із 30 жовтня 2015 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки її відсутність на робочому місці протягом двох днів не була обумовлена поважними причинами. Тобто позивач із 30 жовтня 2015 року не перебувала у трудових відносинах із відповідачем, а тому не мала права на виплати згідно з наданими нею листками непрацездатності. Крім того, посилання заявника на оскарження нею до суду касаційної інстанції рішення судів у справі про поновленні її на роботі, не заслуговують на увагу, оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника залишені без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, суди на підставі наданих сторонами доказів дійшли правильного висновку, що у період тимчасової втрати працездатності з 03 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року позивач не перебувала з відповідачем у трудових відносинах, оскільки наказом від 30 жовтня 2015 року її звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законні та обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам ЦПК України, чинних на час ухвалення рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик