Справа № 168/85/18 Головуючий у 1 інстанції: Назарук О.В.
Провадження № 22-ц/773/856/18 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02 березня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 70000 грн., які останній відповідно до написаної розписки зобов'язувався повернути в строк до 01 березня 2015 року. Однак, незважаючи на неодноразові звернення з вимогою про повернення коштів, відповідач зобов'язання не виконав, чим ухиляється від його виконання. Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу - 70 000 грн., та, відповідно до статті 625 ЦК України, стягнути з відповідача, як з боржника, що прострочив виконання грошового зобов'язання більше ніж на 34 місяці, три проценти річних з простроченої суми - 5950 грн. та інфляційні збитки - 48020 грн.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 02 травня 2018 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 123970 грн., з них: 70000 грн. сума позики, 5950 грн. три проценти річних від простроченої суми зобов'язання, 48020 грн. інфляційних збитків.

Компенсувати з Державного бюджету України ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 1239 грн. 70 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі вказав про помилковість висновку суду про виникнення спірних правовідносин з договору позики, оскільки фактично гроші він отримав на виконання договору підряду (виготовлення дерев'яних дверей).

Позивач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.03.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 70000 грн., на підтвердження чого власноруч написав розписку (а.с. 6).

Відповідач не заперечував, що розписку написав власноруч, однак стверджував, що ці кошти він отримав у зв'язку з виконання ним договору підряду. А саме, на замовлення позивача в 2014 році він виготовив з власного матеріалу 6 дерев'яних дверей, встановив їх в квартирі позивача, як оплату за цю роботу 02 березня 2014 року він отримав від позивача 70 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що написана відповідачем розписка є доказом укладення між сторонами договору позики та передачі грошей позичальнику.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і грунутується на Законі.

Зокрема згідно з положеннями статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З розписки від 02.03.2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяв в борг в позивача ОСОБА_1 70 000 грн. і зобов'язався їх повернути на першу вимогу, але не пізніше 01.03.2015 року.

Відповідно до положень статтей 1046,1047 ЦПК України цей документ є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, який підлягає виконанню.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Всупереч наведеним нормам процесуального права, відповідач не подав доказів про повернення взятих в борг грошей, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача боргу у сумі 70 000 грн.

Висновки суду про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та індекса інфляції ґрунтуються на положеннях частини 2 статті 625 ЦК України, згідно з нормами якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з поданим позивачем розрахунку боргу, правильність якого перевірена судом та відповідачем не спростовано, заборгованість позичальника перед позикодавцем за договором позики від 02.03.2014 року станом на 01.01.2018 року становить 123970 грн., з них: 70000 грн. сума позики, 5950 грн. три проценти річних від простроченої суми зобов'язання, 48020 грн. інфляційних збитків.

Доводи ОСОБА_2 про те, що кошти ним отримані, як оплата за виготовлений в послідуючому товар - 6 дерев'яних дверей не підтверджені належними доказами та спростовуються текстом розписки, про оспорення якої він з позовом до суду не звертався.

Показання свідків ОСОБА_3 (дружини відповідача) та ОСОБА_4 суд обґрунтовано відхилив, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, ці особи не були присутні під час на писання розписки та про неї їм відомо лише зі слів відповідача.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382- 384, п. 2ч. 3 389, 390 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 02 травня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: