АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5467/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2018 року місто Київ

справа № 756/3548/16-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Пікуль А.А.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року, ухвалені під головуванням судді Васалатія К.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Прокуратури міста Києва про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом, в якому з урахуванням заяв про зміну предмету позову просила:

- визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів від 550000 доларів США та 250000 євро, які були вилучені у відповідача ОСОБА_1 під час проведення обшуку від 10.05.2011 року;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів від 53960000 грн., отриманих ОСОБА_1 від ПАТ «Банк Столиця» для погашення кредиту за кредитним договором №12/172-К-10 від 29.09.2010 року, що становить 26980000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину грошових коштів від 550000 доларів США та 250000 євро, які були вилучені у відповідача ОСОБА_1 під час проведення обшуку від 10.05.2011 року;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в сумі 26980000 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з 09.03.1993 року перебуває з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, під час якого у спільну власність сторонами було набуто майно.

Вказувала, що вона та її чоловік ОСОБА_1 солідарно зобов'язувались відповідати за укладеним 29.09.2010 року кредитним договором №12/172-К-10 та договором поруки №12/172-П-10, укладеними з ПАТ «КБ «СОЮЗ».

Зазначала, згідно умов договору поруки №12/172-П-10 вона взяла на себе зобов'язання нести відповідальність за повноту та своєчасність виконання обов'язку із повернення кредитних коштів на загальну суму 54000000 грн. та відсотків за користування кредитними коштами, із строком повернення не пізніше 28.07.2011 року. Погашення раніше використаних в інтересах сім'ї кредитних коштів заздалегідь планувалося за рахунок коштів отриманих працею подружжя.

Вказувала, що джерелами набуття майна подружжя під час шлюбу слугувала спільна праця та спільні кошти подружжя.

Зазначала, що в 2011 році в кабінеті відповідача було проведено обшук та вилучено грошові кошти: 550000 доларів США та 250000 євро, в межах розслідування кримінального провадження №55-3532 (на даний час № 00000358) та в подальшому виділено в кримінальне провадження за № 0000107), які мали бути використані на погашення зобов'язань подружжя за кредитним договором №12/172-К-10 від 29.09.2010 року та договором поруки №12/172-П-10 від 29.09.2010 року.

Посилалася на те, що через вилучення правоохоронними органами спільних коштів в травні 2011 року, вона, як поручитель, виконала зобов'язання перед банком в повному обсязі, про що свідчить довідка ПАТ «КБ «СОЮЗ» від 02.08.2016 року №12/02/01-БТ про відсутність заборгованості.

Вказувала, що у січні 2017 року їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 отримав у власність від ПАТ «Банк Столиця» за кредитним договором №12/172-к від 29.09.2010 року грошові кошти у розмірі 53960000 грн. та вважає, що вказані кошти є доходом подружжя.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13.04.2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3право власності на 1/2 частину грошових коштів в сумі 275000 доларів США та 125000 євро, які були вилучені у ОСОБА_1 під час проведення обшуку 10.05.2011 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину грошових коштів від суми 53960000 грн., отриманих ОСОБА_1 від ПАТ «Банк Столиця» для погашення кредиту за кредитним договором № 12/172-К-10 від 29.09.2010 року, що становить 26980000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.04.2018 року заяву представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Доповнено резолютивну частину рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13.04.2018 року наступним змістом:

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів від 550000 доларів США та 250000 євро, які були вилучені у ОСОБА_1 під час проведення обшуку від 10.05.2011 року;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 26980000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 13.04.2018 року та додатковим рішенням суду від 26.04.2018 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішенняОболонського районного суду міста Києва від 13.04.2018 року та додаткове рішення від 26.04.2018 року.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що позивачем не заперечується той факт, що грошові кошти в сумі 550000 доларів США та 250000 євро не були предметом поділу у справі про поділ майна подружжя, яка розглядалась Оболонським районним судом міста Києва впродовж 2011-2014 років, в результаті чого судом було ухвалене судове рішення 20.05.2014 року про поділ майна подружжя ОСОБА_1.А відтак, вважає, щотвердження позивача про те, що даним судовим рішення було встановлено той факт, що все набуте подружжям під час шлюбу майно, в тому числі і вказані вище валютні цінності, є спільною сумісною власністю подружжя - є хибним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки обставини придбання відповідачем ОСОБА_1 валютних цінностей, час та джерело їх придбання та інші необхідні обставини, які б давали можливість стверджувати, що ці валютні цінності є спільною сумісною власністю подружжя судом у первісній справі про поділ майна подружжя - не досліджувались.

Зазначав, що позивачем до суду не було надано жодного доказу про те, коли і з яких джерел подружжям були отримані грошові кошти, які б дали можливість подружжю купити валютні цінності, позивачем не наведено розмір заробітної плати, яку вона отримувала, працюючи у господарських товариствах, а також не наведено джерело отримання ОСОБА_1 грошових коштів, за які б останній міг купити валюту, також не надано доказів того, коли та яким чином позивач, як поручитель, здійснила погашення кредиту, та що слугувало причиною дострокового його погашення.

Посилався на те, що матеріалами господарської справи №38/194 було беззаперечно доведено той факт, що позивач не мала ніякого відношення до погашення кредиту, отриманого відповідачем в ПАТ «КБ «СОЮЗ» у сумі 54000000 грн.

Вказував, що ухвалюючи оспорювані судові рішення, місцевим судом було порушено вимоги процесуального права, зокрема, положення ч.6 ст.81, ч.4 ст.82, ч.1 ст.89 ЦПК України, ст.ст.60, 61, 70 СК України та положення п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Представники позивача подали до апеляційного суду міста Києва відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в якій зазначали, що апеляційна скарга є необґрунтованою, ґрунтується лише на формальних міркуваннях, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Посилалися на те, що в матеріалах справи відсутні докази придбання ОСОБА_1 валюти протягом часу з 16.07.2010 року по 10.05.2011 року на загальну суму 550000 доларів США та 250000 євро, за рахунок грошових коштів, начебто отриманих за договорами та угодами про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги. Вказували, що ОСОБА_1не наведено розмір заробітної плати, яку він отримував, а наведені джерела отримання ОСОБА_1 грошових коштів, за які б останній міг купити валюту, не є достатніми доказами, які у сукупності з іншими, зібраними у справі доказами, дають змогу дійти висновку про наявність обставин, на які відповідач посилається, як на підставу своїх заперечень.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

Сторони у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв'язку з тим, що на 26.07.2018 року йому призначено медичний огляд з приводу лікування ускладнень цукрового діабету, а тому він позбавлений можливості прийняти участь у призначеному судовому засіданні.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки представник відповідача не надав доказів того, що йому на 26.07.2018 року призначено медичний огляд, а відтак вважає за можливе розглядати справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача, а також прийшов до висновку, що кошти, вилучені у 2011 році в кабінеті відповідача ОСОБА_1 мали бути використані на погашення зобов'язання подружжя за кредитним договором №12/172-К-10 від 29.09.2010 року та за договором поруки №12/172/П/10 від 29.09.2010 року і позивач ОСОБА_3 як поручитель виконувала зобов'язання перед банком у повному обсязі, про що свідчить довідка банку ПАТ «КБ «СОЮЗ» від 02.08.2016 року №12/02/01БТ про відсутність заборгованості.

Також суд першої інстанції виходив з того, що з угод про надання безвідсоткових фінансових допомог та додаткових угод до них вбачається лише намір відповідача отримати таку допомогу, проте доказів про фактичне отримання такої допомоги стороною відповідача не надано.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення першої інстанції не відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї,то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15.

Таким чином, чинним законодавством України визначено два правові статуси майна подружжя: особиста приватна власність дружини та/або чоловіка та спільна сумісна власність подружжя. При цьому, режим приватної власності подружжя означає такий режим права власності, при якому певне майно є виключно власністю одного із подружжя, і не підлягає поділу.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.03.1993 року.

Під час шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно.

Позивач, звертаючись з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових коштів вказувала, що гроші, одержані одним із подружжя, в даному випадку за кредитним договором, не визначаються як дохід, втім є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу. І для такого поділу, зважуючи на вимоги ч.1 ст.70 СК України щодо рівності часток подружжя в цьому майні, не потрібно використання відповідачем спільних коштів всупереч волі позивача або не в інтересах сім'ї.

Вказувала, що вона та її чоловік ОСОБА_1 солідарно зобов'язались відповідати за укладеним ОСОБА_1 29.09.2010 року кредитним договором №12/172-К-10 та договором поруки №12/172-П-10, укладеними з ПАТ «КБ «СОЮЗ» згідно умов договору поруки №12/172-П-10 від 29.09.2010 року.

Як вбачається з кредитного договору №12/172-К-10 від 29.09.2010 року укладеного між ПАТ «КБ «СОЮЗ» та відповідачем ОСОБА_1 банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 54000000 грн., а позичальник зобов'язався сплачувати за користування кредитом проценти, комісійну винагороду та повернути кредит в термін до 28.07.2011 року.

Кредит надавався на поточні потреби, а саме на інвестування незавершеного будівництва приміщення, що знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Тимошенка, 21, корпус 1 (т.2 а.с.25-28).

В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором 29.09.2010 року між банком ПАТ «КБ «СОЮЗ» та поручителем ОСОБА_3 був укладений договір поруки №12/172-П-10.

Позивач зазначає, що як свідчить договір поруки, кредитні кошти отримані одним із подружжя за згодою іншого, є їх спільною сумісною власністю, оскільки мали бути використані в інтересах сім'ї та із солідарним зобов'язанням подружжя нести відповідальність за своєчасне повернення кредитних коштів. Погашення раніше використаних в інтересах сім'ї кредитних коштів заздалегідь планувалося за рахунок коштів отриманих працею подружжя. Вказувала, що починаючи з 01.03.1984 року вона була працевлаштованою, а в період з 01.12.2008 року по теперішній час працювала у TOB «TM «ВІСАК», а з 12.05.2011 року також у ТОВ «ВІСАК», що також підтверджує той факт, що джерелами набуття майна подружжям під час шлюбу слугувала спільна праця та спільні кошти подружжя.

Як зазначала позивач в заяві про зміну предмету позову, від неї згоди на отримання від ПАТ «Банк Столиця» грошових коштів на погашення кредиту, за яким ОСОБА_3 являється поручителем, ОСОБА_1 не отримував, а сам факт проведення такої операції приховав.

Позивач стверджувала, що вилучені у ОСОБА_1 у травні 2011 року валютні цінності в сумі 550000,00 доларів США та 250000 євро мали бути використані на погашення зобов'язань подружжя за кредитним договором №12/172-К-10 від 29.09.2010 року та договором поруки №12/172-П-10 від 29.09.2010 року.

Втім, через вилучення правоохоронними органами спільних коштів у травні 2011 року, позивач, як поручитель, виконала зобов'язання перед банком в повному обсязі, про що свідчить довідка ПАТ «КБ «СОЮЗ» від 02.08.2016 року №12/02/01-БТ про відсутність заборгованості (т.2 а.с.152).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2011 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Столиця» до ПАТ «КБ «СОЮЗ», третя особа: фізична особа ОСОБА_1 про стягнення 53960000 грн. відмовлено (т.2 а.с.5-33).

Вказаним рішенням було встановлено, що кредит за договором № 12/172-К-10 від 29.09.2010 року був погашений наступним чином.

Зі змісту договору №24 від 27.09.2010 року про відкриття та ведення кореспондентського рахунку в гривні банка-резидента України (п.1.2.) вбачається, що банк, а саме ПАТ «КБ «СОЮЗ», відкриває кореспонденту, тобто ПАТ «Банк Столиця», кореспондентський рахунок типу «ЛОРО» в українських гривнях НОМЕР_3 (в подальшому іменується «Рахунок») (т.2 а.с.12).

З кредитного договору №12/172-К-10 від 29.09.2010 року, укладеного між ПАТ «КБ «СОЮЗ» та ОСОБА_1 вбачається що ОСОБА_1 був відкритий рахунок для обліку кредиту НОМЕР_2 (т.2 а.с.25-28).

12.10.2010 року ОСОБА_1 було перераховано на адресу ПАТ «КБ «СОЮЗ» грошові кошти в сумі 40000 грн. (т.2 а.с.23).

Як вбачається з платіжного доручення №1 від 16.11.2010 року ПАТ «Банк Столиця» перерахував саме з коррахунку НОМЕР_3 на картковий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_4 грошові кошти в сумі 53960000 грн. з призначенням платежу: погашення кредиту зг.кред. договором №12/172-К-10 від 29.09.2010 року без ПДВ (т.2 а.с.22).

Згідно довідки ПАТ «КБ «СОЮЗ» від 08.11.2016 року за №12/02/01-БТ кредитний договір №12/172-К-10 від 29.09.2010 року закрито 16.11.2010 року у зв'язку із повним виконанням сторонами зобов'язань (т.1 а.с.239).

При цьому, позивач доказів того, що саме вона, як поручитель погасила кредит, остання суду не надала.

На підтвердження своїх доводів щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості також і перед ПАТ «Банк Столиця» представником відповідача була надана відповідь з Національного Банку України від 30.01.2018 р. за № 20-0010/5789, згідно якої відповідно до наданого ліквідатором Звіту про вжиті заходи у січні 2016 року щодо проведення процедури ліквідації ПАТ «Банк Столиця» загальний обсяг активів ПАТ «Банк Столиця» за станом на 01.02.2016 року становить 7135,30 грн. При цьому, заборгованість за кредитами, наданими фізичним особам, у складі активів ПАТ «Банк Столиця» відсутня.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що не підлягають поділу грошові кошти, які були отримані ОСОБА_1 та використані у 2010 році на погашення зобов'язань за кредитним договором від 29.09.2010 року в сумі 53960000 грн.

Відповідно до абзацу 1 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Разом з тим, суд першої інстанції на вказані обставини не звернув увагу та дійшов помилкового висновку про поділ вказаних грошових коштів.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину грошових коштів від 500000 доларів США та від 250000 євро, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва від 10.05.2011 року в приміщенні за адресою: місто Київ, вул. Маршала Тимошенка, 29-Б, в якому знаходиться та здійснює свою діяльність ПрАТ (ЗАТ) «Трест Київміськбуд-1», ТОВ «ВІСАК», ЗАТ «Київміськбуд-1» ПФ ПрАТ «КМБ-1», ПП «ПРЕСТИЖ» проведено обшук.

Під час проведення обшуку у 2011 році у службовому кабінеті ОСОБА_1 вилучено гроші в сумі 500000 доларів США та 250000 євро.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 09.03.2016 року скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого третього СВ СУ прокуратури міста Києва у рамках кримінального правопорушення внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000107, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст.169 КПК України задоволено.

Зобов'язано слідчих слідчого третього СВ СУ прокуратури міста Києва, які входять до групи слідчих у рамках кримінального правопорушення внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000107 повернути вилучені під час обшуку 10.05.2011 року у кабінеті №301 Президента корпорації «Столиця» ОСОБА_1 майно, а саме: 500000 доларів США та 250000 євро.

З довідки, наданої прокуратурою міста Києва від 30.11.2016 року №18-165 вбачається, що відділом фінансування та бухгалтерського обліку 31.03.2016 року на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 09.03.2016 року повернуто грошові кошти ОСОБА_1 у сумі: 549800 доларів США, конверт з грошовими коштами у сумі 200 доларів США та 250000 євро (т.2 а.с.58).

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2010 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Київміськбуд-1» було укладено угоду про безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, з додатковими угодами до неї, згідно якої відповідач отримав грошові кошти на суму 36579986,54 грн. та згідно угоди від 08.12.2010 року ОСОБА_1 отримав кошти у розмірі 809871,00 грн., з метою надання допомоги під будівництво нерухомості (а.с.157-170 т.1).

26.10.2010 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» укладено угоду безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, з подальшими додатковими угодами, відповідно до умов якої відповідачу було надано грошові кошти на суму 5252600,00 грн. на власні потреби.

26.04.2011 року між ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» та ОСОБА_1 було укладено угоду безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, згідно з якою відповідачу було надано кошти у розмірі 1203360,00 грн. для власних потреб (а.с.205-209 т.1).

У листі ПрАТ «Київміськбуд-1» від 26.08.2016 року № 129 зазначено, що за даними бухгалтерського обліку товариства заборгованість ОСОБА_1 перед ПрАТ «Київміськбуд-1» за договором від 16.07.2010 року станом на 26 серпня 2016 року складає 32897996,95 грн., а за договором від 08.12.2010 року заборгованість складає 809871 грн. (т.1 а.с.203).

З довідки ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» від 09.09.2016 року №97 вбачається, що станом на 06.09.2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» за договором від 26.10.2010 року складає 4531930 грн., а за договором від 26.04.2011 року складає 1203360 грн. (т.1 а.с.204).

Даними угодами та листами підтверджено факт укладення вказаних вище угод та факт надання ОСОБА_1 вказаних вище сум позичкових коштів, а також факт існування заборгованості ОСОБА_1 перед вказаними вище акціонерними товариствами з приводу неповернення отриманих позик.

А тому доводи позивача та висновок суду першої інстанції щодо недоведеності факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів за угодами про надання ОСОБА_1 безвідсоткової поворотної фінансової допомоги спростовуються листами ПрАТ «Київміськбуд-1» від 26.08.2016 року №129 та ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» від 09.09.2016 року №97 про наявність у ОСОБА_1 заборгованості.

Як вбачається з загальновідомих відомостей щодо курсу НБУ стосовно гривні до іноземних валют станом на дату отримання коштів за угодами про надання безвідсоткових поворотних фінансових допомог у 2010 - 2011 роках, курс гривні становив приблизно 7,96 грн. за 1 долар США та 11,60 грн. за 1 євро.

Тобто коштів, отриманих за договорами поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 26.10.2010 року на суму 5252600,00 грн. та від 26.04.2011 року на суму 1203360,00 грн. укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «Київміськбуд-1» було достатньо для придбання відповідачем валютних цінностей в розмірі 500000 доларів США та 250000 євро.

При цьому позивачем доказів того, що вказані валютні цінності були придбані за спільні грошові кошти або зароблені спільною працею подружжя позивачем не надано.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає, що вищезазначені валютні цінності, хоча і були придбані у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, а тому вказане майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідно, не підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Щодо доводів позивача з приводу угод, які укладав ОСОБА_1 з ПрАТ «Київміськбуд-1» та ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вказані угоди недійсними не визнавалися.

Відповідно до вищезазначених листів ПрАТ «Київміськбуд-1» та ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» останні вказують про наявність невиконаних ОСОБА_1 зобов'язань за вказаними угодами, а тому доводи позивача про неотримання грошових коштів відповідачем були зроблені стороною позивача на припущеннях, оскільки наявні у матеріалах справи відповіді з ПАТ «Банк Столиця» від 23.11.2011 року та з ПАТ КБ «Хрещатик» від 01.12.2011 року, 02.12.2011 року та 15.01.2012 року свідчать лише про наявність відкритих рахунків на ім'я ОСОБА_1 із зазначенням залишків коштів на відповідних рахунках станом на 22.11.2011 року (в ПАТ «Банк Столиця) та станом на 01.12.2011 року (в ПАТ КБ «Хрещатик»).

Крім того, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.12.2014 року було встановлено, що колегія суддів не може визнати боргові зобов'язання ОСОБА_1 за вказаними угодами спільними зобов'язаннями подружжя, оскільки позивач (ОСОБА_3.) не визнає вимоги ОСОБА_1 в цій частині, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази , того, що вказані кошти використані відповідачем саме в інтересах сім'ї, як того вимагає ч.4 ст.65 СК України (т.1 а.с.15-19).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірних грошових коштів та про їх стягнення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 13215 грн., понесених за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Прокуратури міста Києва про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 13215 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: