Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 643/6061/15-ц

провадження № 61-13881св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_5 (заявник), ОСОБА_4, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року у складі судді Майстренко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пшенічної Л. В., Хорошевського О. М., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 226 131, 10 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 08 лютого 2007 року уклали кредитний договір № НАGАGК01270002. Згідно із зазначеним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу ОСОБА_5 кредит у розмірі 50 000, 00 дол. США на строк до 07 лютого 2022 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. ОСОБА_5 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно з кредитним договором. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_5 станом на 11 лютого 2015 року перед банком виникла заборгованість - 226 131, 10 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 лютого 2015 року складає 5 777 649, 60 грн, яку у добровільному порядку відповідачі відмовляються сплатити, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 526, 530, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року позов банку задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № НАGАGК01270002 у розмірі 226 131, 10 дол. США.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 50 000, 00 дол. США. Проте, всупереч умовам кредитного договору ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконав, не здійснював платежів за кредитом у встановленому договором порядку та строки, унаслідок чого утворилась істотна за розміром заборгованість.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. В частині доводів ОСОБА_5 про сплив позовної давності унаслідок того, що банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2009 році, апеляційний суд зазначив, що предмет іпотеки реалізований лише 26 травня 2014 року, після цього заборгованість не була погашена і продовжувала зростати. Позивач звернувся до суду 02 березня 2015 року, тобто в межах позовної давності. Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку, в межах якого банк має право пред'явити вимогу до поручителів, суд зазначив, що апеляційна скарга подана представником відповідача ОСОБА_5, який не є повноважним представником відповідачів поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які не оскаржують рішення, отже питання щодо солідарного стягнення заборгованості з поручителів судом не підлягає дослідженню.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просив скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову банку повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що у 2009 році ПАТ «ПРИВАТБАНК» зверталось до суду із позовом до ОСОБА_5, унаслідок чого рішенням у справі № 2-9214/09 позов банку задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири, яка розташована у АДРЕСА_1. Таким чином, позивач ще у 2009 році використав право на повернення кредиту достроково, що свідчить про пропуск позовної давності, про застосування якої заявляв відповідач, однак суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки про відсутність підстав для її застосування. Заявник також зазначив, що оскільки позивачем змінено строк виконання зобов'язання за кредитним договором, відповідно саме від цієї дати має бути обрахований строк для звернення позивача із відповідним позовом до поручителів. Враховуючи ту обставину, що, на переконання відповідача, строк дії поруки договором встановлено не було, отже банк мав звернутись до поручителів протягом шестимісячного строку з моменту отримання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім цього, посилався на неправильний розрахунок заборгованості, а також на те, що банком заявлено до стягнення штрафні санкції, розмір яких значно перевищує суму основної заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 05 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 20 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № НАGАGК01270002, відповідно до умов якого відповідач отримав строком до 07 лютого 2022 року кредит у сумі 50 000, 00 дол. США.

За користування кредитними коштами ОСОБА_5 зобов'язався сплачувати відсотки у розмірі 1, 0 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця.

У забезпечення виконання зобов'язання за договором № НАGАGК01270002 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 08 лютого 2007 року укладено договір поруки № НАGАGК01270002 з поручителем ОСОБА_4, договір поруки № НАGАGК01270002 з поручителем ОСОБА_6.

Згідно з пунктами 2 договорів поруки кожний поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого у нього виникла перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість, яка станом на 11 лютого 2015 року становить 226 131,10 дол. США та складається з: 35 790, 09 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту; 42 236, 95 дол. США - заборгованість за процентами; 6 100, 00 дол. США - заборгованість за комісією; 142 004, 06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2009 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 у сумі 70 644, 11 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири, розташованої у АДРЕСА_1, шляхом укладення від імені позичальника договору купівлі-продажу з іншою особою, покупцем.

Згідно з довідкою від 17 липня 2016 року предмет іпотеки продано 26 травня 2014 року за 27 785, 35 дол. США; грошові кошти від реалізації квартири у сумі 13 892, 68 дол. США розподілені на погашення основної суми кредиту, 12 802, 97 дол. США - на погашення пені; 1 089, 70 дол. США - на витрати, пов'язані з продажем майна.

Оскільки зазначених коштів не вистачило на погашення заборгованості, станом на 11 лютого 2015 року заборгованість відповідачів дорівнювала 226 131,10 дол. США та складається з 35 790, 09 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту; 42 236, 95 дол. США - заборгованість за процентами; 6 100, 00 дол. США - заборгованість за комісією; 142 004, 06 дол. США - за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язань.

21 жовтня 2015 року ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції заперечення проти позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у якому, зокрема відповідач посилався на сплив позовної давності за вимогами банку.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Відповідно до пункту 2.3.3 укладеного сторонами кредитного договору банк на власний розсуд має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди і процентів за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому відповідно до статей 212, 611, 651 ЦК України за зобов'язаннями, строки яких не настали, строки вважаються такими, що настали у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і проценти за фактичний строк його виконання, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, згідно із наведеним положенням Закону право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі невиконання вимоги банку про дострокове виконання основного зобов'язання, тобто пред'явленню позову про звернення стягнення на предмет іпотеки обов'язково має передувати пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк, пред'явивши до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі. Отже, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після подання позову про звернення стягнення на предмет застави.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-41цс14,

від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про наявність заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не мало своїм наслідком відшкодування в повному обсязі усієї суми заборгованості за кредитом.

Проте судами не враховано та не надано належної оцінки заяві відповідача про застосування позовної давності.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки іпотечна квартира за рішенням суду від 20 жовтня 2009 року продана 26 травня 2014 року, після цього заборгованість не була погашена і продовжувала зростати, а позивач звернувся до суду 02 березня 2015 року, тобто в межах позовної давності.

З таким висновком суду неможливо погодитись з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.

Таким чином, позовна давність щодо вимог банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 має бути обрахована, починаючи з наступного дня після подання банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у

справі № 2-9214/09.

Щодо доводів касаційної скарги про припинення поруки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 внаслідок пропуску банком шестимісячного строку на звернення із позовом до поручителів, то Верховним Судом враховані такі положення норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

У пункті 12 договорів поруки, укладених 08 лютого 2007 року, встановлено, що порука за цими договорами припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Разом з тим, враховуючи, що внаслідок пред'явлення позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителів.

При цьому посилання суду апеляційної інстанції на те, що оскільки апеляційна скарга подана представником відповідача ОСОБА_5, який не був представником відповідачів поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_6, то питання щодо солідарного стягнення заборгованості з поручителів судом не підлягало вирішенню, є таким, що суперечить змісту чинного законодавства, з огляду на таке.

Враховуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно зробити висновок, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суди зобов'язаний перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог наведеної норми права.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Одночасно Верховним Судом враховано, що для встановлення обставин спливу позовної давності, а так само й з'ясування початку строку для пред'явлення вимог до поручителів необхідно встановити дату пред'явлення банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у справі № 2-9214/09.

Суд першої інстанції на підставі дослідження відповідних доказів й пояснень сторін не встановив зазначеної обставини, а апеляційний суд не усунув допущеної помилки, обмежившись констатуванням того, що позовна давність пропущена не була, що відбулося з недостовірним визначенням моменту початку її перебігу.

Окрім цього судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки іншому судовому рішенню, копія якого наявна у матеріалах справи. Так, згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2014 року позов банку до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості як з поручителів задоволений, стягнуто солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № НАGАGК01270002 у розмірі 203 260, 46 дол. США. Отже, суди зобов'язані були встановити, чи набрало законної сили зазначене рішення, якщо так, чи було воно виконане та у якому обсязі, оскільки це має істотне значення для правильного вирішення спору судом.

Оскільки фактичні обставини по суті позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, усі наявні у справі докази судами належним чином не досліджено, до повноважень суду касаційної інстанції не належить встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, то рішення судів першої та другої інстанцій відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наведені в цій постанові обставини справи у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема встановити дату подання позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та дату звернення банку до позичальника із вимогою про дострокове повернення кредиту у зазначеній справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик