Постанова

Іменем України

18 липня2018 року

м. Київ

справа № 314/2367/15-ц

провадження № 61-7810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ХоптиС. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 29 березня 2017 року у складі судді Капітонова Є. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю, Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та іпотечному договору.

Позовна заява мотивована тим, що 04 серпня 2005 року між ним та ПАТ

КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, відповідно до якого йому було надано кредит у розмірі 30 680 доларів США. Цього ж дня на забезпечення виконання кредитного договору сторони уклали іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок за адресою: вул. АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності. Вважав, що кредитний договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», договір не містить усіх істотних умов, кредит видано в порушення підзаконних нормативних актів, що визначають організацію бухгалтерського обліку та звітності, порядку видачі кредитів.

З урахуванням викладеного, просив визнати кредитний договір від 04 серпня 2005 року та іпотечний договір від 04 серпня 2005 року недійсними.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір та іпотечний договір укладені у письмовій формі та підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що рішення районного суду є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, оскільки, укладаючи кредитний договір та іпотечний договір, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів позивач визначив для себе правила подальшої поведінки. Перед укладанням зазначених договорів ОСОБА_4 отримав всю необхідну інформацію про умови отримання кредиту та погодився з ними, отримав грошові кошти за кредитним договором та виконував його вимоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суди неповно з'ясували усі фактичні обставини справи та не прийняли до уваги його доводи про те, що кредитні кошти у розмірі 30 680 доларів США у касі банку він не отримував, що підтверджується і висновком судово-економіної експертизи від 12 вересня 2016 року та свідчить про безгрошовість договору.

21 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Судом установлено, що 04 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у загальному розмірі 30 680 доларів США. Відповідно до пункту 1.1 умов договору кредит надається на купівлю житлового будинку та оплату страхових платежів.

04 серпня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Предметом іпотеки є житловий будинок за адресою: вул. АДРЕСА_1, що належить

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня

2005 року.

ОСОБА_4 отримав грошові кошти (т. 1, а. с. 166-167) та набув у власність житловий будинок, який передав в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору. У зв'язку з цим відсутні підстави й для недійсності іпотечного договору.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними й про те, що укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечить принципу добросовісності, не створює істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не був повідомлений про дату розгляду справи у суді апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки з журналу судового засідання від 14 березня 2017 року вбачається, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 був присутній на судовому засіданні та був обізнаний про оголошення перерви до 29 березня 2017 року, про що свідчить розписка останнього (т. 2 а. с. 172).

Крім того, суд першої інстанції, дослідивши висновок експерта

від 12 вересня 2016 року, обґрунтовано не взяв його до уваги, оскільки наявні помилки в заяві про видачу готівки № 4 (т. 1 а. с. 166), які були підставою наданого експертного висновку не спростовують факту отримання кредиту ОСОБА_4, який у подальшому ним схвалений та виконувався.

Інші доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Касаційна скарга висновків судів не спростовує, на законність судових рішень не впливає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников