АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Харків

справа № 645/1734/17

провадження № 22-ц/790/3560/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та позбавлення батьківських прав, з апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, постановлене 18 квітня 2018 року, під головуванням судді Сілантьєвої Е.Є., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що з 17.08.2002 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням Білокуракінського районного суду Луганської області від 24.04.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили. Від вищевказаного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2013 року по теперішній час позивач з відповідачем проживають окремо один від одного. Донька проживає разом з позивачем в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на її матеріальному утриманні. Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідач не надає. Коштів, які за весь час декілька разів передавала мати ОСОБА_2 не вистачає навіть на харчування дитини. З позовом про стягнення аліментів з відповідача позивач раніше до суду не зверталась. Позивачу відомо, що ОСОБА_2 має мінливий, нерегулярний, неофіційний заробіток, приховує дійсний розмір своїх доходів та місце роботи. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 6 000 грн.

Крім цього позивач просить позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, вказує на те, що 04 січня 2017 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, який є громадянином Португальської Республіки, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.01.2017 року. На теперішній час він працює в Німеччині, має стабільний дохід та матеріально дуже підтримує їх родину. Позивач та її донька не мають можливості переїхати до чоловіка в Німеччину, оскільки батько дитини ОСОБА_2 згоди на виїзд дитини за кордон не надає, оскільки вважає це недоцільним. Дитина знаходиться на обліку в ХМДП №15. Догляд за станом дитини здійснює вона. На прийом до лікарів дівчинку приводить завжди позивач. Батько дитини з донькою до поліклініки ніколи не приходив та станом здоров'я дитини в медичних установах не цікавився. Донька навчається в Харківській загальноосвітній школі №38 ХМР. Згідно наданих довідок та характеристик вбачається, що донькою займається виключно позивач. Спорів стосовно місця проживання дитини між сторонами не було, відповідач не заперечував, щоб дитина проживала з позивачем. Весь час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з донькою та не приймав участь у її вихованні. Нинішній чоловік позивача ОСОБА_5 турбується про дитину, забезпечує її матеріально та має намір її всиновити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. від усіх доходів щомісяця, починаючи з 19 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону. В частині позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню доньки підтверджуються письмовими доказами, що надані позивачем суду першої інстанції та містяться в матеріалах справи, а саме: довідками зі школи, поліклініки, довідкою психолога, довідками з гуртків та секцій, що відвідує дитина тощо. Крім того, факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини підтверджується поясненнями самої малолітньої дитини, яка була допитана як свідок під час розгляду даної справи. Також зазначає, що малолітня ОСОБА_4 надала заяву, яка міститься в матеріалах справи про те, що вона не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки батько давно з нею не спілкується, не телефонує, про що особисто дитина підтвердила на засіданні Комісії. Звертає увагу суду на те, що думка дитини в порушення ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України безпідставно не була врахована судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення. Вказує на те, що будь-яких належних доказів на підтвердження своєї участі у вихованні доньки відповідачем суду надано не було. Крім того, зазначає, що позов у дані справі позивачем подано відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України у зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а не з інших підстав (протиправна поведінка відповідача, хронічний алкоголізм чи наркоманія тощо), тому посилання суду першої інстанції на те, що в матеріалах справи немає доказів того, що відповідач негативно характеризується, жорстоко поводиться з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання доньки, є помилковим. Вважає, що відповідач свідомо, без будь-яких поважних причин нехтує своїми батьківськими обов'язками та ухиляється від виховання доньки, а тому вважає, що позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що він приймав участь у вихованні доньки, надавав матеріальну допомогу. Зазначає, що перебуваючи у шлюбі з позивачем купив двокімнатну квартиру; після погіршення стосунків з позивачем, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова за нею було визнано право власності на 2/3 частини вказаної квартири, про що він не заперечував, оскільки в цій квартирі проживає його донька. Що стосується надання допомоги на утримання дитини, то починаючи з 2013 року він постійно працював за межами України, кожні три місяця приїздив додому і постійно надавав дружині грошові кошти на утримання спільної дитини у сумі 20000 рублів. Вказує на те, що кожне літо дитина проводить з його батьками, які також приділяють їй увагу, виділяють кошти на її відпочинок та лікування. Звертає увагу суду на те, що ним постійно направляються грошові кошти на утримання дитини. Вказує на те, що суд повно та всебічно надав оцінку висновку Управління служб у справах дітей, оскільки вважає, що він має гарантоване законом, рівне з матір'ю дитини право на спілкування зі своєю дитиною та право на її виховання.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, оскільки оскаржується лише в цій частині.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2002 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Білокуракінським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 37, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 14.01.2017 року, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білокуракинського районного управління юстиції в Луганській області, актовий запис № 64. батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 24 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, справа № 409/1070/15-ц, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано.

Після розірвання шлюбу відносини між батьками погіршились, дитина залишилась проживати з матір'ю.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої КП «Жилкомсервіс» від 03.03.2017 року № 661, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 в вищевказаній квартирі.

Відповідно до висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 20.07.2017 р. №428, визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 мешкає окремо з 2013 р., до дитини не приїжджає, матеріально не підтримує, на співбесіді в Управлінні служб пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки вважає, що достатньою мірою бере участь у вихованні доньки як в матеріальному так і моральному стані, однак доказів у вихованні та утримання малолітньої доньки не надав та не виконує свої батьківські обов'язки. Все це свідчить про його ухилення від виховання дитини.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання своєї дитини, безпідставні, висновків судів не спростовують.

Так, з пояснень сторін вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, виникали конфлікти, свідком яких подекуди була і дитина. На думку колегії суддів такі відносини сторін не сприяли спілкуванню батька з дитиною.

Крім того, відповідач постійно мешкає та працює поза межами України, велика відстань також обмежує можливість спілкування та участь у вихованні.

Водночас, ОСОБА_2 вказував на те, що пересилав кошти своїм батькам, які передавали їх позивачці на утримання дитини. Такі доводи частково визнала ОСОБА_1, зазначивши, що кошти від батьків відповідача надходили не регулярно, їх не було достатньо для утримання дитини.

Судом першої інстанції була надана вірна оцінка показанням свідків, довідкам із навчальних та медичних закладів.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок управління-служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Висновок, що міститься в матеріалах справи в повній мірі не відображає взаємовідносин між батьком, матір*ю та дитиною, не надає достатньо підстав для застосування крайнього заходу, яким є позбавлення батьківських прав.

Позивачка вказує, що уклала шлюб з ОСОБА_5, який на цей час мешкає у Німеччині, та бажає, щоб донька проживала з нею та вітчимом поза межами України, проти чого заперечує відповідач.

Між тим, згідно заяви ОСОБА_2 від 14.09.2017 року, яка посвідчена ПН ХМНО Кірія Ю.О., відповідач не заперечує проти тимчасового виїзду із України його малолітньої дочері ОСОБА_4 протягом року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати згоду на виїзд дитини за кордон, не заслуговують на увагу, оскільки не надання батьком згоди на виїзд дитини за межі України не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав на дитину. Позивач не позбавлена можливості вирішити питання про виїзд за кордон з дитиною без згоди батька у встановленому законом порядку.

Позивач звертає увагу на те, що позов у даній справі нею було подано відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України у зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а не з інших підстав (протиправна поведінка відповідача, хронічний алкоголізм чи наркоманія тощо), тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність цих обставин. Між тим, і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції, позивач, характеризуючи відповідача, вказувала, що останній в ході конфлікту у присутності дитини, завдав їй тілесні ушкодження. Оцінка таких доводів судом, а саме посилання на їх недоведеність відповідає вимогам процесуального права.

Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував думку дитини, яка вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, вказувала, що батько не спілкується з нею, не приділяє їй уваги.

Дійсно, відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Відповідні положення закріплені і у статті 171 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо. Право дитини бути вислуханою при вирішенні спору щодо неї не має обмежень. Але оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ'єктивною. А тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на те, що відповідач бажає налагодити стосунки з дитиною, відновити спілкування, виказує наміри приймати участь у її вихованні та утриманні, надає майнову допомогу - колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини та стане непропорційним втручанням у сімейне життя, тому той факт, що рішення суду прийнято всупереч думці дитини не є підставою для його скасування.

Отже, враховуючи конкретні обставини справи а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна