Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 607/18435/15-ц

провадження № 61-7966св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Фащевської Н. С., Щавурської Н. Б. від 23 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 червня 2009 року стягнуто із ОСОБА_3 на його користь 65 тис. 223 грн 67 коп. боргу за договором позики та 908 грн 35 коп. на відшкодування судових витрат.

Оскільки ОСОБА_2 вказане рішення суду не виконав, то відповідно до положень статті 625 ЦК України просив суд стягнути на його користь 43 тис. 382 грн 60 коп. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 11 тис. 903 грн 76 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду у складі судді Стельмащука П. Я. від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11 тис. 740 грн 26 коп., що становить 3% річних за прострочення виконання зобов'язання за договором позики від 29 вересня 1998 року за період з липня 2009 року по червень 2015 року включно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок невиконання ОСОБА_3. зобов'язання, праваОСОБА_1. булипорушені, томуОСОБА_2. зобов'язаний згідно з частиною другою статті 625 ЦК України сплатити йому 3 % річнихза прострочення виконання зобов'язання. Разомз тим, індексаціївнаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, якабула предметом договору, індексаціїне підлягає.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3. відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1. простягнення інфляційних втрат скасовано й ухвалено нове рішення, якимстягнуто із ОСОБА_3. накористь ОСОБА_1. 43 тис. 382 грн 60 коп. інфляційнихвтрат за період з липня 2009 року по червень 2015 року. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком міськрайонного суду про наявність підстав для стягення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому апеляційний суд указав, якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується в гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання. З огляду на викладене апеляційний суд уважав, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У липні 2016 року ОСОБА_2подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки спірне грошове зобов'язання виникло в іноземній валюті, то положення частини другої статті 625 ЦК України на таке зобов'язання не поширюються, тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України, тому на його користь слід стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2009 року встановлено, що29 вересня 1998 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 тис. доларів США зі строком повернення до 01 червня 1999року, прощо складено розписку. Цим рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 65 тис. 223 грн 67 коп., а також 908 грн 35 коп. на відшкодування судових витрат.

Відповідно до довідки Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 20 липня 2015 року на його виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 65 тис. 223 грн 67 коп. боргу та 908 грн 35 коп. на відкодування судових витрат. Станом на день розгляду справи борг ОСОБА_3 не погашався, що ним не заперечується.

Згідно з розрахунком наданим ОСОБА_1 індекс інфляції на заборгованість ОСОБА_4 становить 43 тис. 382 грн 60 коп., 3 % річних - 11 тис. 903 грн 76 коп.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У частині першій статті 509 ЦК України закріплено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Таким чином, встановивши, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики і це рішення не виконано, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на підставі частини другої статті 625 ЦК України як 3 % річних, так інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, визначеного цим рішенням суду.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, оскількиневиконане грошове зобов'язання, наяке позивач просив нарахувати інфляційні втрати, єне зобов'язанням за договором позики, вираженимв іноземній валюті, атрансформованим з цього договору зобов'язанням, встановленимрішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2009 року, якене виконується. Оскільки зазначене зобов'язання визначено у грошовій одиниці - гривні, то у зв'язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період невиконання рішення суду, при цьому вимогу про стягнення індексу інфляції за період існування між сторонами у справі грошового зобов'язання в іноземній валюті - доларах США, позивач не пред'являв, а тому доводи касаційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України є безпідставними.

Твердження заявника, що судами не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-711цс15, на правильність висновків судів не впливає, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, право на повернення грошових коштів виникло у кредитора до звернення до суду.

Отже, доводи касаційної скарги вказаного висновку суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в незміненій рішенням суду апеляційної інстанції частині та рішення суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в незміненій рішенням суду апеляційної інстанції частині та рішення суду апеляційної інстанції, які просить скасувати ОСОБА_2, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 квітня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта