П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року (у складі судді Деметрадзе Т.Р.) за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у грудні 2017 р.

Просив стягнути з ПрАТ «Закарпатавтотранс» (надалі - Товариство) на свою користь 74,50 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог указав, що дії відповідача є незаконними, оскільки в силу вимог чинного законодавства транспортні підприємства зобов'язані забезпечувати права та пільги громадян щодо користування транспортом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 р. позов задоволено частково: стягнуто з Товариства на користь позивача майнову шкоду в розмірі 74,50 грн., 1000 грн. моральної шкоди та 2240 грн. у відшкодування судового збору на користь держави.

Товариство просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити та компенсувати відповідачеві понесені ним судові витрати.

Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів, зокрема, зафіксованої належним чином відмови у продажі пільгового квитка.

Зазначає, що в силу вимог чинного законодавства не кожен перевізник зобов'язаний здійснювати пільгові перевезення, а безпідставною відмовою від пільгового перевезення є така відмова, яка здійснена всупереч наявного в перевізника замовлення на пільгові перевезення. Указує, що Товариство є неналежним відповідачем, оскільки Товариство не є перевізником і не може забезпечити реалізацію прав позивача на пільгове перевезення.

У письмовому відзиві адвокат Кучеренко В.О., який діє в інтересах ОСОБА_2, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Узагальнені доводи заперечення зводяться до того, що позивач є особою із інвалідністю (2 група) та має право на пільги, пов'язані з транспортним перевезенням указаної категорії осіб.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, із таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди дійшов висновку, що відповідачем було незаконно витребувано від позивача кошти за повну вартість квитків, унаслідок чого було порушено права та інтереси позивача.

Щодо часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди суд виходив із принципів виваженості, розумності та справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області не може погодитися із таким висновком у зв'язку неневідповідністю такого обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права

Як видно з матеріалів справи, позивач є особою із інвалідністю (а.с.9), у зв'язку з чим на підставі ст.38/1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» має право на отримання транспортного обслуговування на пільгових умовах.

На обґрунтування своїх доводів позивачем указано, що 11 жовтня 2017 р. у касі автостанції Свалява ПрАТ «Закарпатавтотранс» йому було відмовлено у продажу пільгового проїзного документу (квитка) як особі з інвалідністю - на суму 44,77 грн. (а.с.10).

У той же день у касі автостанції Ужгород-1 ПрАТ «Закарпатавтотранс» позивачу було аналогічно відмолено у продажу пільгового проїзного документу (квитка) як особі з інвалідністю - на суму 45,47 грн. (а.с.10).

09 листопада 2017 р. у касі автостанції Мукачево ПрАТ «Закарпатавтотранс» позивачу було відмолено у продажу пільгового проїзного документу (квитка) як особі з інвалідністю - на суму 29,38 грн. (а.с.11).

Також ОСОБА_2 звертався із заявами до Мукачівського ВП ГУ НП в Закарпатській області та апарату Закарпатської ОДА з приводу відмови у продажі йому квитка за пільговою ціною і отримав відповіді на свої заяви (а.с.12-13,14-15).

Суд констатував, що відповідачем було незаконно витребувано від позивача кошти за повну вартість квитків, внаслідок чого останньому було завдано майнової шкоди в розмірі 74,50 грн.

Суд першої інстанції правильно встановив право позивача, як особи з інвалідністю, на пільговий проїзд, зокрема 50 % знижку, однак не встановив який суб'єкт господарювання має бути відповідачем у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.38/1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Діяльність автостанцій в Україні регулюється ЦК України, ГК України, Законом України «Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» від 18 лютого 1997 р. № 176, наказом Міністерства транспорту та зв'язку України «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» від 27 вересня 2010 р. № 700.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

ПрАТ «Закарпатавтотранс» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.

Згідно зі ст.41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток;

За приписами ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт»:

автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів;

автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з положеннями ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

У матеріалах справи містяться договори про надання послуг автостанцією перевізникові від 18 березня 2014 р. (а.с.31-34, 35-38) і від 29 грудня 2010 р. (а.с.39-42).

Указані договори укладені між ПрАТ «Закарпатавтотранс» і перевізниками (ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ТОВ «Транс Уж»).

Предметом укладених договорів між ПрАТ «Закарпатавтотранс» і перевізниками є надання власником за завданням перевізника на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплексу обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» і Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту.

Ураховуючи положення ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка регулює договори щодо перевезення пасажирів, діяльність автостанцій із продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності.

Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб'єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб'єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298).

Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків.

При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно.

Отже, кількість комерційних посередників перевізника є необмеженою, а чинне законодавство заборон щодо встановлення перевізниками обсягів продажу квитків автостанціями не містить.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач як особа із інвалідністю має право на пільгове перевезення та купівлю квитка для проїзду на автомобільному транспорті з 50 % знижкою, однак не взяв до уваги те, що вина ПрАТ «Закарпатавтотранс» у порушенні прав позивача відсутня, оскільки Товариство не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень, а виступає лише посередником між пасажиром та перевізником, а відтак - не може надавати місця для пільгового проїзду та нести відповідальність за невчинення таких дій.

У контексті наведеного апеляційний суд вважає, що право позивача було порушено, однак останнім обраний неналежний відповідач у спірних правовідносинах, який має нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1 п.3, п.4 ЦПК України оскаржене рішення суду належить скасувати як суперечне ст. 263 ЦПК України, а в задоволенні позову відмовити з процесуальних підстав.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» задовольнити. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовити. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 26 липня 2018 року.

Судді: