Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 523/19116/15-ц

провадження № 61-10004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

треті особи: Орган опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2016 року у складі судді Сувертак І. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Панасенкова В. О., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: Орган опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, про скасування усиновлення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2006 року вона та її чоловік ОСОБА_3 усиновили ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На час звернення до органів опіки та піклування і ухвалення судом рішення про дозвіл на усиновлення ні їй, ні її чоловіку не був відомий діагноз дитини. Згідно з випискою про стан здоров'я дитини, яка була видана їм під час усиновлення її з Одеського будинку дитини «Сонечко», вона була цілком здоровою. Після усиновлення дитина почала поводити себе неадекватно та гіперактивно, її поведінка була фактично некерованою, у зв'язку з чим було проведено її обстеження у психоневрологічному дитячому відділенні та поставлено діагноз: органічні ураження центральної нервової системи у формі психоорганічного синдрому з психопатологічною поведінкою, недорозвиток мови 3-го рівня, елементи дисграфії тощо. Дитина постійно відвідувала сеанси психотерапії. ОСОБА_5, вона також опікується неповнолітнім ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак не може приділяти йому достатньої уваги через хворобу дочки. Після зарахування дочки до першого класу вона неодноразово переводилася у різні школи та інтернат для розумово відсталих дітей, оскільки не керувала своєю поведінкою, не мала бажання навчатися, ігнорувала вчителів, створювала конфлікти з однолітками. В результаті постійних стресових ситуацій у неї та у її чоловіка різко погіршився стан здоров'я. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 помер. Ще до смерті чоловіка вона разом з ним подали заяву про скасування усиновлення, однак заява була повернута через неправильне її оформлення. ОСОБА_6 страждає невиліковною психічною хворобою, про що усиновителі не знали і не могли знати на час усиновлення. Крім того, психічний стан здоров'я дочки робить неможливим реалізацію нею батьківських прав та обов'язків і подальше спільне проживання однією сім'єю, негативно впливає на її другу дитину. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила скасувати усиновлення.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2016 року позов задоволено. Скасовано усиновлення ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Передано неповнолітню ОСОБА_7 Органу опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації для здійснення соціального захисту дитини та вирішення питання щодо її подальшого влаштування. Зобов'язано Відділ держаної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районні Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису № 98 від 22 лютого 2002 року про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом зміни прізвища з «ІНФОРМАЦІЯ_4» на «ІНФОРМАЦІЯ_4», по-батькові - з «ІНФОРМАЦІЯ_4» на «ІНФОРМАЦІЯ_4», ім'я дитини залишено «ІНФОРМАЦІЯ_4», дату і місце народження залишено без змін, вилучено з графи «мама» - ОСОБА_1, а з графи «батько» - ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незалежно від волі ОСОБА_1 та враховуючи стан здоров'я ОСОБА_7, в родині склалися стосунки, які унеможливлюють спільне проживання ОСОБА_1 та її підопічного ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_7, реалізацію прав і обов'язків позивача. На час усиновлення ОСОБА_4, усиновлювачі ОСОБА_3 (нині померлий) і ОСОБА_1 не знали, що дитина страждає на тяжку психічну хворобу.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не наведено певних, достовірних та допустимих доказів того, що хворобою, про яку йдеться у пункті 2 частини першої статті 238 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дитина страждала під час її усиновлення, а саме в період з липня по серпень 2006 року, та що ця хвороба є недоумством, психічною чи іншою тяжкою невиліковною хворобою. В порушення норм процесуального права суд не вислухав та не з'ясував думку дитини щодо наслідків скасування усиновлення, які передбачені статтею 239 СК України, не вирішив питання про залучення до участі у справі Комунальної установи «Спеціалізований психоневрологічний будинок дитини № 3 «Сонечко» (далі - КУ «СПБД № 3 «Сонечко»), в якій перебувала малолітня ОСОБА_4 на час її усиновлення. Суд першої інстанції за своєю ініціативою ухвалив рішення про передачу неповнолітньої ОСОБА_7 Органу опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, чим порушив вимоги статті 11 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), хоча позов у цій частині було пред'явлено до Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила: скасувати рішення апеляційного суду; залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення її позовних вимог щодо скасування усиновлення та зміни прізвища і по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_5; скасувати рішення місцевого суду в частині передання ОСОБА_7 Органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, справу в цій частині передати на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги надану нею до місцевого суду нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_7 від 12 квітня 2016 року про поновлення відомостей, які були до її удочеріння, та внесення відповідних змін до актового запису про народження. Звертаючись до суду з позовом, вона просила скасувати усиновлення не тільки на підставі пункту 2 частини першої статті 238 СК України, але й на підставі пункту 3 частини першої цієї ж статті. Апеляційним судом було проігноровано надані нею докази, які свідчать про неможливість у подальшому її спільного проживання з усиновленою дитиною і виконання нею як усиновлювачем батьківських обов'язків з незалежних від неї обставин. Вирішуючи спір в частині скасування усиновлення та зміни прізвища і по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_6 суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2006 року у справі № 2-О-396/06 дозволено громадянам України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усиновлення громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вказавши їх батьками дитини. Зобов'язано Другий відділ реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції міста Одеси внести зміни до запису акта про народження, змінивши прізвище дитини з «ІНФОРМАЦІЯ_4» на «ІНФОРМАЦІЯ_4», по-батькові вказати «ІНФОРМАЦІЯ_4», ім'я залишити «ІНФОРМАЦІЯ_4», дату та місце народження залишити без змін. В графі «відомості про батька» записати ОСОБА_3, а у графі «відомості про матір» - ОСОБА_1

Під час усиновлення майбутні батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були ознайомлені із соціальною історією дитини та станом її здоров'я. Їм було повідомлено, що дитина повністю здорова, а КУ «СПБД № 3 «Сонечко» 11 серпня 2006 року - видана виписка з історії розвитку дитини, в якій зазначено, що дитина оглянута вузькими спеціалістами та здорова.

Неповнолітня ОСОБА_7 перебуває на обліку у Службі у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації як дитина, за умовами проживання та виховання якої здійснюється нагляд.

Для усиновленої дитини її усиновлювачами були створені умови для виховання, навчання та розвитку, дівчинка вчасно приступила до навчання у середній загальноосвітній школі, в позаурочний час відвідувала музичну школу, спортивну секцію з плавання, вчасно проходила медичні огляди, а батьки виконували рекомендації лікарів.

ОСОБА_5, в сім'ї позивача виховується ОСОБА_8, який має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. У зв'язку з вихованням ОСОБА_5 і ОСОБА_8, для глибшого розуміння психології дітей, особливостей їхньої поведінки та соціалізації ОСОБА_1 відвідувала тренінги з проблем виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які у місті Києві проводили благодійні організації.

Служба у справах дітей здійснювала контроль за умовами утримання та виховання усиновленої дитини, про що складала звіти - 21 січня 2008 року, 12 січня 2009 року, 20 жовтня 2010 року, 23 червня 2012 року та 18 квітня 2014 року. Порушень прав дитини зі сторони батьків виявлено не було, що підтверджується поясненнями Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 лютого 2016 року № 108-2486.

Навчаючись у школі, ОСОБА_7 проявила себе як конфліктна дитина з агресивним ставленням до інших дітей, ігнорувала вчителів. В результаті неадекватної поведінки ОСОБА_7 вона у 2010-2012 роках проходила обстеження у лікарів-психіатрів Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 та Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у місті Києві, за результатами яких їй було встановлено діагнози: F07.9. (Органічне ураження центральної нервової системи у виді психоорганічного синдрому з психопатоподібною поведінкою); психоорганічний синдром з емоційно-вольовою незрілістю. Гіперкінетичний розлад поведінки. Загальне недорозвинення мови 3 рівня. Елементи дисграфії; психопатоподібна поведінка резидуально-органічного ґенезу. Залишкові явища пренатальної патології у вигляді енцефалопатії ІІ ступеня, церебрастенічного синдрому, вегето-судинної дистонії. Наведене підтверджується виписками з історії хвороби №№ 1464, 4707 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 та випискою з медичної карти Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у місті Києві № 4181.

В результаті постійних конфліктів з однолітками ОСОБА_7 неодноразово змінювала навчальні заклади, як загальноосвітні, так і спеціалізовані, навчалася у загальноосвітніх школах Солом'янського району міста Києва № 4З, № 60, № 187, школі-дитячому садку «Радість», спеціалізованій загальноосвітній школі-інтернат № 17, санаторії школи-інтернат № 21, спеціалізованій школі-інтернат № 26, спеціалізованій загальноосвітній школі «Надія», що підтверджується психолого-педагогічними характеристиками загальноосвітніх шкільних закладів, характеристикою із спеціалізованої школи-інтернату № 26 міста Києва, характеристикою спеціалізованої шкоди № 43 з поглибленим вивченням предметів суспільно-гуманітарного циклу «Грааль» міста Києва.

У березні 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зверталися до Служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою щодо тимчасового влаштування дочки, оскільки вона не бажала вести соціально прийнятний спосіб життя, навчатися, була схильна до брехні та крадіжок, своєю поведінкою травмувала іншу дитину, яка проживає у їхній родині, - ОСОБА_8, різноманітні заходи впливу на дівчинку з боку батьків та педагогічних колективів не мали бажаного результату.

Для лікування і корегування поведінки ОСОБА_7 влаштували до центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей», в якому дитина перебувала з 19 березня 2012 року по 14 червня 2012 року. Одночасно з цим батьки відвідували консультації спеціалістів Міського центру дитини, психологів центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей».

Протягом 2013-2014 років з метою недопущення скасування усиновлення дитини ОСОБА_1 продовжувала відвідувати тренінги, на яких розглядалися питання поведінки дітей, що були прийняті в родину, консультації психологів щодо налагодження взаєморозуміння з дочкою, оскільки ОСОБА_7 була агресивною по відношенню до однокласників, ігнорувала правила поведінки, не слухала батьків, без їх попередження залишала житло, займалася крадіжками грошей у вчителів, однокласників, батьків, осіб, що відвідували будинок, в якому проживала сім'я. Під час бесід з ОСОБА_7 дівчинка неодноразово повідомляла співробітників Служби у справах дітей про те, що її мрія - мати молодих матеріально забезпечених батьків, тому вона не хоче проживати в цій родині.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 повідомила Службу у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що в їхній родині склалися стосунки, які унеможливлюють подальше спільне проживання дівчинки з батьками та виконання ними своїх обов'язків, оскільки некерована та нездорова поведінка дитини посилилася, батьки не мають на неї будь-якого впливу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 помер.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що усиновлена нею та її померлим чоловіком ОСОБА_3 дочка ОСОБА_6 страждає на психічну хворобу, про яку вони не знали і могли знати на час усиновлення. Між нею та дочкою незалежно від її волі склалися стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання нею як усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

У квітні 2016 року під час розгляду справи місцевим судом ОСОБА_1 було подано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_7, в якій остання просила поновити їй відомості, що були до удочеріння, та внести відповідні зміни до запису акта про народження.

Відповідно до частин першої-четвертої, шостої, сьомої статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 238 СК України передбачено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

У разі скасування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування (частина третя статті 239 СК України).

Відповідно до статті 241 СК України після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов'язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута) від 27 листопада 2008 року, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише

за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 цієї статті, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 травня 2010 року у справі «Курочкін проти України»).

Словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та допустимості відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе.

Для того, щоб визначити, чи були оскаржувані заходи «необхідними в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги всю справу загалом, має оцінити, чи були мотиви, наведені на виправдання таких заходів, належними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції. Органи влади користуються широкою свободою розсуду в оцінюванні необхідності передання дитини під опіку, суд повинен все-таки переконатися, що в конкретному випадку існують обставини, які виправдовують відібрання дитини від батьків, а держава-відповідач має довести, що перед здійсненням пропонованого заходу було проведено ретельний аналіз можливих наслідків такого заходу для батьків і дитини, а також можливих альтернатив переданню дитини під державну опіку (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Курочкін проти України»).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши стосунки, які склалися у родині, та стан здоров'я ОСОБА_7, обґрунтовано виходив з неможливості подальшого спільного проживання ОСОБА_1 і її підопічного ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_7. Разом з цим місцевий суд дійшов правильного висновку про передачу неповнолітньої ОСОБА_2 опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації для здійснення соціального захисту дитини та вирішення питання щодо подальшого її влаштування, оскільки неповнолітня дитина мешкає у місті Києві і тривалий час знаходиться під наглядом співробітників Солом'янської районної державної адміністрації, а переміщення дитини до іншого місця викличе труднощі різного характеру та вплине на її психічний стан.

Місцевим судом повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дано їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215 ЦПК України 2004 року правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Посилання апеляційного суду на недоведення позивачем того, що психічною хворобою неповнолітня ОСОБА_2 страждала під час її усиновлення, а саме в період з липня по серпень 2006 року, є помилковими.

Однією з головних умов скасування усиновлення на підставі пункту 2 частини першої статті 238 СК України є те, що усиновлювачі не знали і не могли знати про вказану хворобу дитини під час усиновлення. Якщо вони знали про хворобу, мали на руках медичну довідку про стан здоров'я дитини, то це не дає права вимагати скасування рішення про усиновлення дитини. Скасування такого усиновлення залежить від волі усиновлювача і суд не в праві відмовити в позові, посилаючись на те, що таке скасування усиновлення не в інтересах дитини.

Як встановлено місцевим судом, усиновлювачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були ознайомлені із соціальною історією ОСОБА_2 та станом її здоров'я, а також отримали виписку з історії її розвитку, в якій було зазначено, що вона є здоровою.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 не знала і не могла знати про психічну хворобу дитини на час її усиновлення.

Що стосується висновку апеляційного суду про порушення місцевим судом вимог статей 212, 215 ЦПК України 2004 року щодо не з'ясування думки дитини про наслідки скасування усиновлення, які передбачені статтею 239 СК України, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України 2004 року передбачено що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частини перша, друга статті 303 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

Однак всупереч вимогам наведених норм процесуального права апеляційний суд не сприяв сторонам у здійсненні їхніх прав, не роз'яснив їм право заявляти відповідні клопотання, не запросив до суду неповнолітню ОСОБА_2 та не з'ясував її думку щодо скасування усиновлення, належним чином не дослідив наявну в матеріалах справи нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про внесення змін до актового запису про її народження і не дав їй правової оцінки.

В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду Орган опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації не заявляв вимогу про перегляд цього рішення в частині скасування усиновлення. Однак апеляційний суд, вийшовши на підставі частини третьої статті 303 ЦПК України 2004 року за межі доводів апеляційної скарги та ухваливши у вказаній частині нове рішення про відмову в позові, всупереч вимогам статей 212-214, 304, 316 цього Кодексу належним чином не обґрунтував своїх висновків, не дав оцінки усім зібраним доказам в їх сукупності та взаємозв'язку і допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, в оскаржуваному рішенні суд зазначив про недоведеність позивачем того факту, що на час усиновлення дитина страждала на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що за змістом пункту 2 частини першої статті 238 СК України наявність вказаних у ній обставин повинна мати місце на час вирішення питання про скасування усиновлення, а не при самому усиновленні, коли цих обставин могло й не існувати.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що однією з правових підстав позову ОСОБА_1 зазначила те, що між нею та усиновленою дитиною склалися, незалежно від її волі, відносини, які роблять неможливим їхнє спільне проживання, виконання нею батьківських обов'язків. Наведені обставини передбачені пунктом 3 частини першої статті 238 СК України як підстава для скасування усиновлення. Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наявність вказаних обставин і застосував до спірних правовідносин вказану правову норму.

Скасувавши рішення місцевого суду і відмовивши в позові, суд апеляційної інстанції не навів жодних мотивів на спростування висновків суду в означеній частині, не проаналізував та не дав ніякої оцінки наявним у справі доказам.

Тобто апеляційний суд не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За змістом пункту 3 частини першої статті 238 СК України наявність між усиновлювачем та усиновленим стосунків, які роблять неможливим їхнє спільне проживання та виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків, за умови, коли це сталося незалежно від волі усиновлювача і такі обставини беззаперечно встановлені судом, усиновлення має бути скасоване, оскільки за таких обставин примусове по суті збереження сім'ї може суттєво зашкодити не тільки інтересам усиновлювача та іншої її дитини, а й правам та інтересам дитини, щодо якої вирішується спір. Натомість скасування усиновлення за обставин, що склалися, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Тому сам по собі той факт, що судом не заслухано думку дитини в судовому засіданні, не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 308 ЦПК України 2004 року).

Що стосується висновку апеляційного суду про порушення місцевим судом норм процесуального права у зв'язку з незалученням до участі у справі КУ «СПБД № 3 «Сонечко» і вирішення питання про права та обов'язки третьої особи - Органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, який не є суб'єктом спірних правовідносин, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 4 Закону України від 13 січня 2005 р. № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі - Закон № 2342-IV) заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою. Державні соціальні стандарти для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа встановлюються незалежно від того, де така дитина або особа перебуває на утриманні та вихованні, на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку.

Згідно зі статтею 11 Закону № 2342-IV органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

У разі встановлення факту відсутності батьківського піклування щодо дитини орган опіки та піклування зобов'язаний протягом одного дня забезпечити тимчасове влаштування такої дитини до вирішення питання про форму влаштування дитини. Тимчасове влаштування дитини в разі відсутності батьківського піклування здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (стаття 29 Закону № 2342-IV).

Згідно з пунктом 18 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2008 року № 905 (далі - Порядок № 905), діти поновлюються на місцевому, регіональному та централізованому обліку в разі, зокрема скасування усиновлення.

Пунктом 19 Порядку № 905 передбачено, що у разі скасування усиновлення служба у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини з'ясовує, де дитина перебувала на місцевому обліку, та інформує відповідну службу у справах дітей про необхідність поновлення дитини на місцевому обліку. Служба у справах дітей за місцем перебування дитини на місцевому обліку протягом п'яти робочих днів вносить відомості про дитину до Книги обліку дітей, які можуть бути усиновлені, з приміткою «Дитина поновлена на обліку», складає обліково-статистичну картку - соціальний паспорт дитини в Єдиному банку даних.

Відповідно до пункту 35 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, рішення про влаштування дитини до медичних, навчальних, виховних закладів, інших закладів або установ, в яких проживають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за місцем проживання (перебування) дитини.

Встановлено, що неповнолітня ОСОБА_7 перебувала на обліку в Службі у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації як дитина, за умовами проживання та виховання якої здійснюється нагляд, що підтверджується листом Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 22 лютого 2016 року № 4230.

З цього випливає, що виконання обов'язку із соціального захисту дитини та вирішення питання щодо її подальшого влаштування законодавством покладено саме на Орган опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації.

За змістом вищенаведених правових норм такий обов'язок відповідний орган опіки та піклування повинен виконувати незалежно він наявності чи відсутності судового рішення з цього приводу. Тому той факт, що Орган опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації брав участь у справі як третя особа, а не як відповідач, не є підставою для скасування рішення суду в частині передачі неповнолітньої ОСОБА_7 цьому органу для виконання його обов'язків.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2016 року скасувати, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик