Справа № 303/5942/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Готри Т.Ю.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

з участю секретаря - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 січня 2018 року (головуючий суддя Пак М.М.) в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) про визнання договору недійсним, мотивуючи його тим, що нею з метою перерахування коштів за навчання в ДВНЗ «Ужгородський національний університет» 22 жовтня 2012 року було укладено угоду №SAMD №8859 про відкриття рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк». Попередньо, 15 жовтня 2012 року, коли вона звернулася до банку з проханням відкрити рахунок, їй повідомили, що такий може бути відкритий лише після оформлення анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк". Їй надали для ознайомлення Умови і Правила на 28 аркушах форматом шрифту №9 та не повідомили, що оформленням такої анкети-заяви, вона фактично укладає договір кредиту. При цьому, згода її батьків на оформлення такої анкети-заяви не надавалася.

07 листопада 2016 року до неї банком було пред'явлено позов про стягнення заборгованості в сумі 13205,99 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 258,61 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8642,33 грн., заборгованості за пенею та комісією 3200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф фіксована частина - 500 грн., штраф процентна складова - 605,05 грн..

Вважає, що укладений з банком договір №б/н від 15 жовтня 2012 року слід визнати недійсним, оскільки станом на момент його укладення вона була неповнолітньою особою - ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок чого банк порушив вимоги ст.32 ЦК України, а саме щодо укладення угод неповнолітніми особами лише за згодою батьків та прийняв від неї анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку і встановив їй ліміт на кредит в розмірі 300 гривень. Згода батьків на отримання кредиту не надавалась, так як ні вона, ні її батьки не потребували від банку жодних коштів. Про існування саме кредитного договору від 15 жовтня 2012 року №б/н вона дізналася лише з позову, пред'явленого до неї ПАТ КБ «ПриватБанк» 07 листопада 2016 року.

Оскільки вона вважала, що користується лише коштами, які на її рахунок перераховували її батьки, то і не здогадувалася про існування заборгованості перед банком.

Посилаючись на наведене, позивачка просила суд визнати недійсним договір від 15 жовтня 2012 року №б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк" та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - задоволено.

Визнано недійсним договір № б/н від 15 жовтня 2012 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Застосовано наслідки недійсності договору №б/н від 15 жовтня 2012 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк" відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Вказує на те, що 15 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого банк відкрив картковий рахунок з нульовим рахунком (кредитом), що не заборонено законом, а саме п.4 ст. 32 ЦК України. Сам кредитний ліміт в розмірі 300 гривень був збільшений позивачу тільки 13 грудня 2012 року, тобто на час, коли їй вже виповнилося 18 років і коли вона вже без згоди батьків сама могла розпоряджатися кредитними коштами, що нею і було зроблено у грудні 2012 року. Позивачу також було відомо про встановлений ліміт, оскільки він був встановлений за її бажанням, про що є підтвердження, а також її фото з карткою у відділенні банку 31 грудня 2012 року, саме в той час коли було встановлено кредитний ліміт в сумі 300 гривень. Із виписки про рух коштів на картковому рахунку вбачається, що за час дії договору, позивач активно користувалася банківським продуктом - карткою із встановленим кредитним лімітом, постійно знімала готівку та вносила кошти на погашення заборгованості. Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання банку про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринихи Т.Ю., яка апеляційну скаргу підтримала, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу не визнала, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_1 уклала кредитний договір із ПАТ КБ «ПриватБанк» у віці 17 років без згоди батьків і органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, а тому дійшов висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України та повинен бути визнаний недійсним.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася 09 листопада 1994 року, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданного Хмельницьким МВ УМВС України в Хмельницькій області (а.с.6).

15 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримала кредитну картку "Універсальна", що стверджується Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с.12,13-14), і їй було відкрито банківський рахунок з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 00 грн.

За своєю правовою природою підписана Анкета-Заява разом із Пам'яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають договір про надання банківських послуг.

Укладання договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів.

Наведене відповідає положенням частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах.

Однак, на момент укладення вищевказаного правочину ОСОБА_1 виповнилось лише повних 17 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою за межами її цивільної дієздатності. Докази щодо надання згоди батьками ОСОБА_1 на укладення цього кредитного договору в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 с. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено ч. 1 ст. 34 ЦК України.

Згідно ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Оскільки, оспорюваний правочин був вчинений неповнолітньою ОСОБА_1 за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, тому спірний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині встановлення ОСОБА_1 послуги з надання кредитного ліміту. В іншій частині цей договір будь-яких прав позивачки не порушує, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання його недійсним в цілому, як помилково вважав суд першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що позивачем було укладено договір, який не виходить за межі дрібного побутового правочину і укладення такого не потребує подальшої згоди батьків, є помилковими, оскільки характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону в разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт банком було збільшено з нульового до 300 гривень 13 грудня 2012 року, тобто після досягнення позивачем ОСОБА_1 18-річного віку, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за договором, підставою цивільної відповідальності є невиконання сторонами умов укладеного договору, а не вчинення ними дій, які не передбачені цим договором.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності, оскільки перебіг позовної давності до вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку позивач довідалася про порушення свого права тільки 07 листопада 2017 року, коли до неї було пред'явлено Банком позов про стягнення заборгованості, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким частково слід задовольнити позов ОСОБА_1 та апеляційну скаргу банку.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 січня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір № б/н від 15 жовтня 2012 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», в частині встановлення послуги з надання кредитного ліміту.

Застосувати наслідки недійсності договору №б/н від 15 жовтня 2012 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк" відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, шляхом повернення ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» 300 грн., отриманих за недійсним договором в цій частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 липня 2018 року.

Головуюча : Судді :