Постанова

Іменем України

05 липня 2018 року

м. Київ

справа № 334/7441/16-ц

провадження № 61-20742 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Міністерство оборони України,

представник відповідача - Зінченко СергійОлександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з грудня 1983 року по листопад 1985 ріку він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, брав участь у бойових діях.

Під час виконання службових обов'язків у період бойових дій він хворів на інфекційно-алергічний поліартрит з незначними залишковими явищами без порушення функцій кінцівки, вірусний гепатит «А» середньої тяжкості та нейроцеркуляторну дистонію по змішаному типу (внаслідок отриманої черепно-мозкової травми), що у подальшому призвело до встановлення йому 18 жовтня 1995 року третьої групи інвалідності, а з 22 вересня 2015 року - другої групи інвалідності безстроково.

Вказував, що від перенесених захворювань погіршився його стан здоров'я, постійно відчуває болі у суглобах, страждає від значних порушень опорно-рухової та нервової систем, непокоять головні болі, артеріальний тиск є нестабільним, турбують запаморочення, значне погіршення пам'ті, знижено працездатність, у зв'язку з чим, порушено його норамальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Враховуючи те, що він не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, яке виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, просив стягнути суд з Міністерства оборони України на його користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні підстави для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, оскільки факт захворювання, одержаного внаслідок проходження військової служби, та його наслідки спричинили позивачу втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту та душевних страждань.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач отримав ушкодження здоров'я під час проходження військової служби в Демократичній Республіці Афганістан у період з 27 грудня 1983 року по 04 листопада 1985 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 1991 року та положень цивільного законодавства, що регулюють відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 є такими, що не ґрунтуються на законі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що позивач належить до категорії військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, у зв'язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди. Причинно-наслідковий зв'язок між встановленням позивачу групи інвалідності та проходження ним військової служби встановлено актом МСЕК, тому є усі необхідні складові цивільно-правової відповідальності відповідача стосовно позивача.

Учасники справи відзив на касаційну скаргу не подали.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 27 грудня 1983 року по 04 листопада 1985 року проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан.

18 жовтня 1995 року позивачу встановлено 3 групу інвалідності.

22 вересня 2015 року йому встановлено 2 групу інвалідності безстроково. Причиною встановлення інвалідності є захворювання, отримане при виконанні обов'язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Положення частини першої статті 1167 ЦК України покладають обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, на особу, яка її завдала, за наявності її вини.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Установивши, що ОСОБА_4 переніс захворювання під час проходження військової служби, які стали підставою для встановлення йому другої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан, де велися бойові дії, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для покладення обов'язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання ним захворювання, внаслідок проходження військової служби.

Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди, яка пов'язана з отриманням травми і захворювання під час проходження військової служби у Збройних Силах СРСР на Міністерство оборони України, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності відповідача та про причинний зв'язок між моральною шкодою позивача і протиправними діями Міністерства оборони України.

Доводи касаційної скарги проте, що вінмає право навідшкодування моральної шкоди з моменту встановлення інвалідності актом МСЕК, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

На час проходження позивачем військової служби у Збройних Силах СРСР та отримання ним захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, тобто до набрання 20 грудня 1991 року чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і ЦК України, діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.

Крім того, слід зазначити, що у зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, в тому числі, право на які виникає у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І.Гулько

Ю. В.Черняк