Справа № 199/1629/18
РІШЕННЯ

Іменем України

19.07.2018

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що є власником приватного буди кун АДРЕСА_1, в даному будинку зареєстровано місце проживання її колишнього чоловіка ОСОБА_3, шлюб із яким розірваний 04.10.2011 р. та який в будинку не проживає з березня 2012 року, не користується ним та не несе витрат на його утримання, у зв'язку з чим позивач заявив вимогу про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження майном шляхом позбавлення ОСОБА_3 будинком АДРЕСА_1

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просив задовольнити позов повністю.

Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Третя особа не скористалася правом брати участь в судових засіданнях.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що відповідач доводиться їй батьком, який після розлучення з її матір'ю створив нову родину та з квітня 2012 р. мешкає в іншому місті; відповідно до пояснень свідка її батько є співвласником будинку АДРЕСА_1, оскільки придбаний у період шлюбу батьків.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача (мешкає за адресою: АДРЕСА_2), та близько 6 років відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1; згідно пояснень свідка їй відомо, що відповідач після розлучення із позивачем виїхав та більше за адресою свого помешкання не проживає, він (тобто відповідач) відвернувся від родини та живи своїм життям.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою позивача (проживає за адресою: АДРЕСА_3), знайома із відповідачем, який доводиться їй колишнім сусідом, який приблизно у 2012 році виїхав з адреси свого помешкання, зайшов сказати «до побачення», та більше його свідок не бачила.

Дослідив докази, суд дійшов до наступного висновку.

Позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 04.11.2010.

З 15.12.1984 р. сторони по даній справі перебувають у шлюбі, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача (а.с. 8 зв.), суду не було надано відповідного свідоцтва про шлюб; відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, яке видане 04.10.2011 р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний (а.с. 5).

Хоча місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1, відповідач не пов'язаний спільним побутом із позивачем та не проживає за вказаною адресою близько 6 років, що підтверджується поясненнями свідків суду.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності.

Розв'язуючи позовні вимоги, суд керується наступним.

У відповідності до ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які в силу ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України, будучи співвласниками, володіють і користуються ним спільно.

За таких обставин, сплив будь - якого строку з часу розірвання шлюбу не є підставою для визнання особи (співвласника нерухомого майна) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому суд позбавлений можливості дійти до висновку про порушення прав позивача з боку відповідача та в позові має бути відмовлено.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280 - 282 ЦПК України, ст.ст. 156, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 30 липня 2018 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї