Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 361/1494/16-ц

провадження № 61-5378св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року у складі судді Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, просила визнати порушеними її права як споживача фінансових послуг; визнати недійсним кредитний договір № 0, укладений 07 травня 2008 року між нею, ОСОБА_3, та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»); визнати недійсним договір іпотеки, укладений 07 травня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» з моменту їх укладення; скасувати заборону відчуження нерухомого майна, зокрема нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О. В. та зареєстровану в реєстрі за № 2600.

Позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що 07 травня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого їй надано у кредит грошові кошти в розмірі 100 000, 00 дол. США із терміном погашення заборгованості не пізніше 07 травня 2018 року. Того ж дня, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між нею і банком укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 вважає, що під час укладення кредитного договору банком порушено її права як споживача кредитної послуги, зміст цього правочину суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про іпотечне кредитування операцій з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» та Закону України «Про Національний банк України».Зазначала, що банк перед укладенням кредитного договору не повідомив її про ризики девальвації гривні, чим обмежив її право як споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Фактично всі валютні ризики за договором покладені на споживача, що призвело до порушення принципу добросовісності та істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції залишено без руху у зв'язку із несплатою судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року визнано неподаною та повернуто заявнику, ОСОБА_3, подану нею апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2017 року залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції у зв'язку з несплатою судового збору. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зазначену ухвалу апеляційного суду заявник отримала 06 січня 2018 року, проте станом на 18 січня 2018 року недоліки апеляційної скарги не усунуто, а тому апеляційна скарга, за висновками суду апеляційної інстанції, підлягала визнанню неподаною та поверненню особі, яка її подала.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року, передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Броварського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що заявник є споживачем фінансових послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому звільняється від сплати судового збору за правилами частини третьої статті 22 цього Закону. Постановивши ухвалу про повернення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, не дослідивши матеріали справи протиправно вимагав сплати судового збору, який, враховуючи вагомий розмір, є перешкодою для захисту цивільних прав позивача. Висновок щодо відсутності підстав для сплати судового збору за подання апеляційної скарги споживачем у справах, пов'язаних із захистом його порушених прав, у своїх судових рішеннях зробили Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Зважаючи на наведене, на переконання заявника, оскаржувана ухвала апеляційного суду є незаконною.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 27 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали врахував, що ОСОБА_3 є споживачем фінансових послуг, що надаються їй ПАТ «УкрСиббанк», вважаючи оспорювані договори недійсними, вона звернулася до суду з цим позовом, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд зробив висновок, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, а тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік категорій позивачів, що звільняються від сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави дійти висновку, що відсутність такої категорії як споживачі у цьому переліку не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист їхніх прав.

Зазначена норма права не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються від сплати з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при ухваленні Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» під час визначення пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц сформулювала правовий висновок, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так й на наступних стадіях цивільного процесу, а саме під час апеляційного перегляду. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_3, яка звернулася до суду за захистом своїх прав як споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року постановленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик