Справа №467/240/18 25.07.2018
Провадження №22-ц/784/1211/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 467/240/18 Категорія 21
Провадження № 22-ц/784/1211/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Кологривої Т.М. в приміщенні суду о 10 год. 16 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 25 вересня 1998 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 у присутності та за згодою свого чоловіка ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_6 подарувала їй житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, який знаходився у власності відповідача на підставі договору купівлі продажу. Оскільки на момент дарування документи на вищевказаний будинок у власника були відсутні внаслідок їх знищення, на підтвердження цього договору ОСОБА_2 написала їй розписку про дарування будинку у присутності свідків. Вона у свою чергу прийняла подарунок та переїхала жити до вказаного будинку. Відремонтувала його, сплачує належні платежі по його утриманню та проживає в ньому по теперішній час. Стосовно нотаріального оформлення договору дарування відповідачка пояснила, що виконає всі необхідні дії після приїзду до Російської Федерації по поновленню документів про власність на будинок. Після тривалої хвороби, з жовтня 2017 року вона почала пошук відповідача для здійснення нотаріального оформлення договору дарування. Проте, після того, як вона знайшла відповідача у соціальних мережах, остання ухилилася від виконання будь яких дій щодо здійснення нотаріального оформлення договору дарування, однак не відмовлялась від самого юридичного факту дарування їй будинку. На підставі викладеного, позивач просила суд визнати договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2, укладений між нею та ОСОБА_2 дійсним.

Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 1994 року, посвідченого Арбузинською державною нотаріальною конторою, належить на праві власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2.

25 вересня 1998 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в простій письмовій формі уклали договір дарування вищевказаного будинку, про що склали розписку. Нотаріального посвідчення договору дарування даного будинку не здійснювалося та державна реєстрація його не проводилась.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, то при вирішення спору підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу.

За положеннями ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР угода може бути визнана судом дійсною, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди. В такому випадку суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів (ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР). Частиною 3 статті 244 ЦК УРСР визначено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

За змістом статті 153 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Також, в судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що позивач не довела відповідними доказами тих обставин, що при укладенні договору дарування жилого будинку в простій письмовій формі сторонами цього правочину були узгоджені всі істотні умови, зокрема щодо об'єкту дарування (предмету договору), адже відповідно до договору купівлі-продажу від 16.02.1994 року житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 1500 кв.м, яка належить ОСОБА_8 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 16 лютого 1994 року, ідентифікації особи кожної із сторін договору, дарування ж вчинено власником, який не має оригіналу правовстановлюючих документів на нерухомість у зв'язку з їх втратою при пожежі, а також того, чи були дотримані передбачені законом обмеження на укладення такого договору, а саме: письмова згода чоловіка ОСОБА_4 на відчуження майна подружжя (ст. 23 КпШС УРСР). Разом з тим, суд позбавлений можливості перевірити чи перебувала відповідач ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_4 і чи є подарований будинок їх спільною власністю подружжя.

Аналогічні норми містяться у ч. 2 ст. 220 ЦК України (чинній на час звернення позивача до суду), якщо сторони домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1288цс17).

На підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору дарування позивачем надано копію листа позивача до відповідача з проханням відгукнутися та поспілкуватися щодо будинку в смт. Арбузинка. Однак як вбачається з копії конверту, що є в матеріалах справи, лист, адресований відповідачу, повернувся з відміткою «Повернення».

Також позивачем надані суду паперові копії скріншотів з мобільного телефону щодо листування сина позивача з особою, зазначеною в соціальній мережі «Однокласники» як ОСОБА_2.

Відповідно до частин 3-5 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З урахуванням того, що паперова копія електронного доказу не містить дати спілкування, не посвідчена у порядку, визначеному законом, оригінал електронного доказу суду не надано, зважаючи на те, що з травня 2017 року в Україні діє блокування доступу до соціальної мережі «Однокласники», суд не прийняв як докази паперові копії скріншотів, надані позивачем як докази.

Окрім того, суд не прийняв до уваги і не вважає належними доказами показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які не змогли у судовому засіданні вказати осіб, які здійснили дарування будинку.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів безповоротного ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору дарування цього договору та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, у зв'язку з чим у задоволенні позову відмовив.

Висновок суду відповідає матеріалам справи та законодавству, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги переписку ОСОБА_11 з відповідачем на сайті «Однокласники», зміст якої свідчить про те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору дарування, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Як пояснила позивач в суді апеляційної інстанції вона до 2011 року спілкувалася з відповідачкою, потім спілкування перервалося через її хворобу.

З відповіді відповідача ОСОБА_12, який є сином позивача, відповідач повідомила, що через те, що їх сім'я військова, то через ситуацію, яка склалася між Україною та РФ на даний час вона ні приїжджати до України, ні давати свої координати не бажає та побажала вирішувати все на місці без її участі.

Зазначені обставини свідчать про тимчасову неможливість здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору дарування.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме тимчасову неможливість здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору дарування у зв'язку із відсутністю бажання відповідача приїхати на територію України, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивач не надала достатньої кількості безспірних доказів безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже і втрати можливості його посвідчення нотаріально в установленому законом порядку, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР.

Доводи апеляційної скарги, що майже всі свідки пізнали відповідача за знімком на сайті «Однокланики», не відповідають матеріалам справи, так у справі було допитано тільки 2 свідка ОСОБА_9, ОСОБА_10, і вони таких пояснень не давали. Більш того вони пояснювали, що не були знайомі з людьми, які дарували будинок, не знають їх прізвища, а свідок ОСОБА_10 навпаки пояснив, що не впізнав би цих осіб, якби йому їх показали, так як на подвір'ї будинку опинився випадково і нікого із присутніх не знав. Під час розгляду справи судом знімки з сайту «Однокланики» свідкам для огляду не надавалися.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача пізнав ОСОБА_12, який є сином позивача, викликають сумнів, так як йому на час написання розписки ( 20 років назад) було 6 років.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення і направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у їх сукупності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року