Єдиний унікальний номер 242/3356/15-ц Номер провадження 22-ц/775/973/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 4 цивільну справу № 242/3356/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 квітня 2018 року (суддя першої інстанції Капітонов Віктор Ігорович), -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство "Банк Форум" (далі ПАТ "Банк Форум")звернулося до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що між Акціонерним комерційним банком "Форум" (далі АКБ "Форум"), правонаступником якого є ПАТ "Банк Форум", та ОСОБА_1 04 червня 2008 року був укладений кредитний договір № 0459/08/19 - ZNv, відповідно до якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 65 000 доларів США, а позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту частинами щомісячно та не пізніше 20-го числа місяця сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 13,5% річних, повернути кредитні кошти в строк до 01 червня 2018 року. Згідно п. 4.1 кредитного договору за несвоєчасне повне або часткове повернення кредитних коштів та несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів.

В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору було укладено: 1) договір іпотеки (звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалось); 2) між банком та ОСОБА_2 04 червня 2008 року укладено договір поруки № 0459/08/19-ZNv/S-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується у разі невиконання або порушення виконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором; у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Посилаючись на те, що позичальник не сплачує відсотки за користування кредитом та не вносить щомісячних обов'язкових платежів на повернення кредитних коштів, чим порушує умови кредитного договору, що станом на 24 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 30 048,41 доларів США, з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 6 501,23 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 19 472,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 851,16 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 224,02 доларів США; що за порушення умов кредитного договору позичальнику нарахована пеня у сумі 3 864,49 доларів США, що в еквіваленті до гривні складає 85 079,39 грн. та штраф за порушення умов п. 4.4 кредитного договору у сумі 5 000,00 грн., просив стягнути зазначену заборгованість за кредитним договором з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно (а.с. 1-2, а.с. 169-172 т. 1).

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2008 року між АКБ "Форум" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0459/08/19- ZNv, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 65 000 доларів США.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 кредитного договору кредитні кошти надаються строком до 01 червня 2018 року, за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5 процентів річних.

Відповідно до п. 2.3 договору позичальник здійснює повернення кредиту щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в сумі 542 долари США на відкритий йому позичковий рахунок.

Згідно п. 2.7 договору проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами.

За умовами п. 4.1 кредитного договору за несвоєчасне повне або часткове повернення кредитних коштів та несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що за кожен випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених п. 3.3 договору позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 3-4 т. 1).

В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору № 0459/08/19- ZNv між банком та ОСОБА_2 04 червня 2008 року укладено договір поруки № 0459/08/19-ZNv/S-1, згідно якого поручитель зобов'язується у разі невиконання або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти, штраф, пеню та інші платежі, передбачені кредитним договором. Згідно п. 3.1 договору у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 12 т. 1).

На виконання умов кредитного договору банком позичальнику надані кредитні кошти в розмірі 65 000 доларів США: 24 551, 20 доларів США та 40 448,80 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами № 173642 від 04 червня 2008 року та № 174329 від 04 червня 2008 року (а.с. 10-11 т. 1).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ "Банк Форум" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ "Банк Форум" заборгованість за кредитним договором № 0459/08/19-ZNv від 04 червня 2008 року в розмірі 30 048,41 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 24 липня 2015 року становить 661 536,63 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати: стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір по 1 607,76 грн. з кожного (а.с. 144-147 т. 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що банк належним чином виконав свої зобов'язання по наданню кредиту, позичальник отримав кредит, але зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Станом на 24 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 30 048,41 доларів США, з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів - 6 501,23 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 19 472,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 851,16 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 224,02 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 24 липня 2015 року складає 661 536,63 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу за порушення умов кредитного договору, суд виходив з того, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Пеня в розмірі 85 079,39 грн. та штраф у розмірі 5 000,00 грн. були нараховані позичальнику за період після 14 квітня 2014 року. Відповідачі зареєстровані у м. Донецьку, тобто в населеному пункті, який відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р відноситься до населених пунктів, де здійснювалася антитерористична операція (а.с. 144-147 т. 2).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах відповідача ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 травня 2017 року (зареєстровано в реєстрі за № 839)(а.с. 158 т. 2), в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 квітня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ "Банк Форум" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 048,41 доларів США відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, щоумови кредитного договору порушують законні права та інтереси позичальника, як споживача фінансових послуг. Так, договір про надання споживчого кредиту відповідно до частини 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" має містити інформацію про сукупну вартість кредиту для споживача (з урахуванням відсоткової ставки) як в процентному значенні, так і в грошовому виразі. Такий грошовий вираз має бути відображений в договорі про надання споживчого кредиту саме в національній валюті України, чого в умовах кредитного договору та додатку до нього не відображено. Відсутність такої інформації порушує законне право споживача на одержання повної і доступної інформації про сукупну вартість кредиту, ще до укладення договору (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"),і підтверджує грубе невиконання позивачем обов'язків щодо надання такої інформації споживачу, що кореспондує праву споживача одержати таку інформацію.

В порушення вимог п. 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"позивач не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушено вимоги чинного закону.

Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір застави квартири, яка належить позичальнику та розташована у АДРЕСА_1. Позивач активно здійснює спроби щодо реалізації цієї квартири через товарну біржу "Біржа "Онлайн", що свідчить про те, що під час розгляду цієї цивільної справи банк вже почав звернення стягнення на предмет застави, на що зверталася увага суду, але суд на цей факт уваги не звернув та оцінки йому не надав, чим підтримав позивача в його діях щодо реалізації заставної квартири та фактично дав згоду на подальший її продаж.

Суд першої інстанції послався на те, що питання щодо визнання кредитного договору недійсним повинно розглядатися шляхом подання відповідної позовної заяви до суду. Проте, позичальник з вересня 2015 року у цій справі є відповідачем і весь час до постановлення оскаржуваного рішення намагався довести, що пред'явлені позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають (а.с. 153-157 т. 2).

Копія апеляційної скарги позивачем отримана 18 червня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 196 т. 2). Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу відповідачів до апеляційного суду позивачем не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України (тут і далі в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з'явилися.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином. Повістки - повідомлення про розгляд справи 25 липня 2018 року позивач ПАТ "Банк Форум" отримав 18 червня 2018 року, відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 - 19 червня 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 197, 199 т. 2).

Позивач ПАТ "Банк Форум" надіслав заяву про розгляд справи без участі представника банку, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін (а.с. 214 т. 2).

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 суд про причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідачів задоволенню не підлягає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитними коштами, апеляційний суд виходить з наступного:

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 1054 ЦК України.

Згідно частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом першої інстанції правильно встановлено і ці обставини не оспорюються відповідачами, що 04 червня 2008 року між АКБ "Форум" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0459/08/19- ZNv, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі в розмірі 65 000 доларів США, які відповідач ОСОБА_1 відповідно до п. 1.2 кредитного договору зобов'язаний був повернути у строк до 01 червня 2018 року, сплачуючи відповідно до п.п. 1.3, 2.7 кредитного договору за користування кредитними коштами 13,5 процентів річних в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, та відповідно до п. 2.3 договору щомісячно здійснювати повернення кредиту, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в сумі 542 долари США на відкритий йому позичковий рахунок.

Кредитний договір укладено за згодою дружини відповідача ОСОБА_1 - відповідача ОСОБА_2, про що є відповідна заява ОСОБА_2 на кредитному договорі (а.с. 3-4 т. 1).

Відповідно до Статуту Публічного акціонерного товариства "Банк Форум", який затверджено загальними зборами акціонерів АКБ "Форум" 04 березня 2010 року (протокол №1/2010), погоджено Національним банком України 12 квітня 2010 року та здійснено державну реєстрацію змін у квітні 2010 року, Публічне акціонерне товариство "Банк Форум" є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКБ "Форум" у зв'язку із зміною його найменування (назви) (а.с. 15 т. 1).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно виписки по особовому рахунку за кредитним договором № 0459/08/19-ZNv від 04 червня 2008 року за період з 04 червня 2008 року по 02 липня 2017 року (а.с. 5, а.с. 192-227 т. 1) та розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 13, а.с. 189-191 т. 1), позичальник ОСОБА_1 останній раз сплачував кошти на виконання умов кредитного договору 20 червня 2014 року, з 01 серпня 2014 року має прострочену заборгованість за тілом кредиту, строк погашення якої сплинув 31 серпня 2014 року.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0459/08/19-ZNv від 04 червня 2008 року позичальник ОСОБА_1 станом на 24 липня 2015 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 048,41 доларів США, з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів - 6 501,23 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 19 472,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 851,16 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 224,02 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 24 липня 2015 року складає 661 536,63 грн. (а.с. 13-14 т. 1). Згідно розрахунку заборгованості станом на 03 липня 2017 року (а.с. 189-191 т. 1) зазначена заборгованість відповідачами не погашена.

Згідно розписки ОСОБА_1 він 16 листопада 2017 року ознайомлений з розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 03 липня 2017 року за період з 04 червня 2008 року по 23 липня 2015 року на а.с. 189-191 (а.с. 82 т. 2). Будь-яких заперечень щодо цього розрахунку відповідач суду не надав.

Апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, який складений позивачем, відповідає умовам кредитного договору та випискам по особовому рахунку за кредитним договором № 0459/08/19-ZNv від 04 червня 2008 року.

Отже, матеріалами справи доведено, що позичальник ОСОБА_1 з серпня 2014 року свої зобов'язання щодо щомісячного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не виконує. Зазначений факт відповідачами не оспорюється. У відзиві на позову заяву вони зазначають, що у зв'язку із подіями на Сході України, проведенням АТО, вони вимушені були 31 травня 2014 року виїхати з м. Донецька та тимчасово оселитися у м. Києві і за таких причин та з урахуванням форс-мажорних обставин не мали фактичної можливості проводити вчасне погашення споживчого кредиту (а.с. 91 т. 1).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 ст. 1050 ЦПК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору несплата позичальником процентів до дати, встановленої п. 2.7 цього договору, є підставою для вимоги дострокового повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для дострокового звернення банком стягнення на заставлене майно.

Відповідно до частини 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно договору поруки № 0459/08/19-ZNv/S-1 від 04 червня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2, поручитель зобов'язується у разі невиконання або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти, штраф, пеню та інші платежі, передбачені кредитним договором. Згідно п. 3.1 договору у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно п. 4.1 договору порука припиняється, якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя (а.с. 12 т. 1).

Банк звернувся до суду з цим позовом до відповідача ОСОБА_2 06 серпня 2015 року, тобто в межах строку виконання зобов'язань за кредитним договором як в цілому, так і в межах одного року від дня настання строку виконання зобов'язань (31.08.2014 року) зі сплати щомісячного платежу за кредитом за серпень 2014 року.

Тобто, ПАТ "Банк Форум" відповідно до положень статей 526, 530, 554, 1050 ЦК України обґрунтовано скористався своїм правом та 06 серпня 2015 року звернувся до боржника та поручителя із позовом про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами. Відомості про погашення заборгованості на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення (06 квітня 2018 року) відповідачами не надані. Стягуючи солідарноз відповідачів заборгованість за кредитом та за процентами за користування кредитними коштами, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, допустив утворення заборгованості, у зв'язку з чим вимоги банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитними коштами з боржника та поручителя відповідають закону та умовам кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору порушують законні права та інтереси позичальника ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг, що позичальник ОСОБА_1 отримав споживчій кредит і відповідно правовідносини, що виникли між банком та позичальником, регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", який забороняє надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"(в редакції, яка діяла станом на 04 червня 2008 року) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зазначена норма закону повністю узгоджується з положеннями частини 1 ст. 1054 ЦК України, на яку посилався суд в оскаржуваному судовому рішенні.

Станом на 04 червня 2008 року, тобто на час надання відповідачу ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті заборона надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України була відсутня. Відповідні зміни до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" були внесені Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав законної сили 16 жовтня 2011 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.99 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється після 16 жовтня 2011 року.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 13 постанови від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням припису статті 4 ЦК України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.

Під валютними операціями у вказаному Декреті розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Тобто, надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.

Банківською ліцензією відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Пунктом 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №752/13877/15-ц|6-211цс17, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Згідно матеріалів справи позивач - АКБ "Форум" 03 грудня 2001 року отримав банківську ліцензію № 62 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", 10 червня 2005 року отримав дозвіл № 62-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та 4 , зокрема, на здійснення операцій з залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 131-134 т. 2).

Отже, споживчий кредит відповідачу ОСОБА_1 в іноземній валюті - доларах США 04 червня 2008 року надано з дотриманням вимог законів, які діяли на час надання кредиту. Такий висновок суду відповідає і висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 05 березня 2018 року у справі № 569/423/15-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 185/9487/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог п. 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"позивач не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушено вимоги чинного закону, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частина 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла станом на 04 червня 2008 року, передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пунктом 7.2 кредитного договору № 0459/08/19 - ZNvвід 04 червня 2008 року, який підписаний відповідачем ОСОБА_1, встановлено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позичальником отримано до укладення цього договору (а.с. 3-4 т. 1).

Згідно частини 4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла станом на 04 червня 2008 року, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Зазначені умови при укладенні кредитного договору № 0459/08/19 - ZNvвід 04 червня 2008 року дотримані.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір про надання споживчого кредиту відповідно до частини 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" має містити інформацію про сукупну вартість кредиту для споживача (з урахуванням відсоткової ставки) як в процентному значенні, так і в грошовому виразі, що такий грошовий вираз має бути відображений в договорі про надання кредиту саме в національній валюті України, що в кредитному договорі від 04 червня 2008 року відсутнє, що відсутність такої інформації порушує законне право споживача на одержання повної і доступної інформації про сукупну вартість кредиту, ще до укладення договору (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"),і підтверджує грубе невиконання позивачем власних обов'язків про надання такої інформації споживачу, що кореспондує праву споживача одержати таку інформацію, висновків суду першої інстанції також не спростовують .

Норма частини 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про те, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту (абзац шостий частини четвертої статті 11), на яку посилаються відповідачі в апеляційній скарзі, була введена Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI, тобто після укладення відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору.

Невиконання позивачем передбачених законом обов'язків щодо надання такої інформації споживачу може бути підставою для оспорювання позичальником дійсності кредитного договору на підставі частини 3 ст. 215 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а також Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808. Проте, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, питання щодо визнання кредитного договору недійсним повинно розглядатися шляхом подання відповідної позовної заяви до суду, на теперішній час вимоги відповідача про визнання кредитного договору недійсним не заявлені, тому не можуть бути предметом розгляду в цій справі.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства, який встановлений ст. 13 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування відповідно до ст. 175 ЦК України позивач викладає у позовній заяві, вимоги до якої встановлені цією ж ст. 175 ЦПК України.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним у зв'язку із порушенням при його укладенні вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в матеріалах справи відсутня. Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник з вересня 2015 року до винесення оскаржуваного рішення весь час намагався довести, що пред'явлені позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають, не спростовують висновків суду. Відповідно до частини 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач через товарну біржу "Біржа "Онлайн" активно здійснює спроби щодо реалізації квартири, яка належить позичальнику та розташована у АДРЕСА_1, що свідчить про те, що під час розгляду цієї цивільної справи банк вже почав звернення стягнення на предмет застави, на що зверталася увага суду, але суд на цей факт уваги не звернув та оцінки йому не надав, чим підтримав позивача в його діях щодо реалізації заставної квартири та фактично дав згоду на подальший її продаж, виходять за межі заявлених у справі позовних вимог. Звернення стягнення на предмет іпотеки не є предметом позову у цій справі.

Крім того, згідно доданного відповідачем ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову паспорту відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимог ПАТ "Банк Форум" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомляє про проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу права вимоги за кредитним договором № 0459/08/19 - ZNvвід 04 червня 2008 року, укладеним з фізичною особою; забезпечення - 3-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 69,3 кв.м, житловою площею 43,2 кв.м; порука фізичної особи (а.с. 236 т. 1).

Продаж (відступлення) права вимоги за кредитним договором не є продажем предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 частина 1).

Дії банку щодо продажу права вимоги відповідачі у цій справі не оскаржували, а тому суд не має права давати оцінку зазначеному факту.

Незважаючи на те, що відповідачі в апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду першої інстанції повністю, будь-які доводи щодо рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу ними в апеляційній скарзі не наведені та в цій частині ухвалити нове рішення вони не просять, тобто фактично в цій частині рішення суду ними не оскаржується. Позивачем рішення суду в цій частині також не оскаржується.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_2 у зв'язку зі сплатою з апеляційної скарги судового збору у сумі 5 481,00грн. (а.с. 160, а.с. 172, а.с. 181-182 т. 2), відсутні, такі витрати покладаються на відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 липня 2018 року.

Судді: Л.І. Соломаха

О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований