АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/1262/17Головуючий у 1-й інстанції Торська І.В.
Провадження № 22-ц/789/574/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретарів - Коваль О.І., Дручок О.В.

апелянта ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/1262/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду від 29 березня 2018 року (ухваленого суддею Торська І.В., повний текст рішення складено 3 квітня 2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи - Товстенська селищна рада Заліщицього району Тернопільської області, державний нотаріус Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій Анжела Михайлівна про скасування свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, скасування договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив суд скасувати:

свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 Тернопільської області, державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М., зареєстроване в реєстрі за №1955;

свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, видане ОСОБА_6 виконавчим комітетом Товстенської селищної ради Заліщицького району 11.12.2012 року;

договір дарування зазначеного будинковолодіння, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений 26.07.2017 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Усик Г.Я., за реєстром №994;

рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_2, зареєстрований 26.07.2017 року, за №21577194;

визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна, яке складається з 1/2 частини будинковолодіння.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 вказав, що у 1973 році помер його батько, ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, була його мати ОСОБА_6, він та його сестра ОСОБА_4, які на той час були малолітніми і проживали в спадковому житловому будинку. При оформленні спадщини мати не повідомила про дітей як спадкоємців, чим позбавила його спадкового майна. Вважає, що ОСОБА_6 незаконно оформила в 1992 році на своє ім'я свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями після смерті батька, а в подальшому - 30 листопада 2012 року право власності на все будинковолодіння, яке 26 липня 2017 року подарувала його сестрі ОСОБА_4 Про позбавлення його права на частку у спадковому майні йому стало відомо 8 серпня 2017 року, після отримання витягу з державного реєстру речових прав.

Рішенням Заліщицького районного суду від 29 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд не врахував те, що ОСОБА_6 приховувала оформлення спадщини від нього, в заяві до державного нотаріуса вказала про відсутність спадкоємців, у зв'язку з чим свідоцтво про право на спадщину було видано на одного спадкоємця. Мати, як законний представник дітей, не забезпечила захист їх прав і своєчасно не оформила на нього та сестру право на успадкування частки після смерті батька, а в майбутньому - оформила на своє ім'я все спадкове майно. Суд відхилив його доказ про те, що у серпні 2017 року, після отримання витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, він дізнався про позбавлення його права на частку у спадковому майні та не навів доказів про його обізнаність у 1992 році щодо оформлення спадщини лише на одного спадкоємця.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 подав заяву про виправлення описки в прохальній частині апеляційної скарги, в якій зазначав про визнання за ним права власності на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_1, що становить 1/3 частину від спадкового майна.

У відзиві на апеляційну скаргу Заліщицька державна нотаріальна контора вказала, що згідно даних, які є у спадковій справі, ІНФОРМАЦІЯ_5 року дружина спадкодавця ОСОБА_6 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, вказавши, що вона є єдиною спадкоємицею майна померлого ОСОБА_9 та що інших спадкоємців немає. Підстав ставити під сумнів викладену інформацію не було, оскільки з моменту відкриття спадщини минуло 19 років і цей строк є достатнім для оформлення спадкових прав.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та пояснив, що у спірному будинку він проживав з народження до 1984 року (з 1984 року служив в армії, навчався та працював у Тернополі), а потім з березня 1998 року по даний час. Іншого житла в нього немає. Про те, що в 1992 році, у період його відсутності, мати оформила всю спадщину після смерті батька на себе йому не було відомо. Він не писав заяви про те, що відмовляється від спадщини, оскільки прожив у будинку 40 років. Йому також не було відомо, що у 2012 році мати переоформила правовстановлюючі документи та отримала свідоцтво про право власності на все будинковолодіння.

За час проживання з матір'ю ними було двічі перекрито будинок і сарай (шифером, а пізніше металочерепицею), зроблено нову огорожу, викладено подвір'я бруківкою, добудовано сарай, проведено реконструкцію та ремонт в будинку.

Мати працювала головним бухгалтером молокозаводу до 2013 року (перед тим кінного заводу), була достатньо матеріально забезпеченою особою, яка спроможна була провести добудови до будинку 6х7 м та гаражу у період проживання сестри в будинку до 1994 року та подальших робіт під час їх спільного проживання.

ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнала та пояснила, що до 1994 року вона з чоловіком проживали у спірному будинку разом з матір'ю, зробили добудови до будинку розміром 6х7 м (у два поверхи), гараж, поміняли вікна. У 1992 році в неї з матір'ю була розмова, що вона з братом відмовляється від спадщини на користь матері, що вона і зробила, написавши відповідну заяву. Про те, що мати не говорила про це з братом і він не писав такої заяви вона не знала та вважала, що брату було відомо про оформлення всієї спадщини лише на матір. Мати з лютого 2017 року проживає в неї, є лежачою і не може з'явитися в судове засідання. Брат зі згоди матері у 2012 року зареєструвався в будинку, тому вважає, що йому було відомо про оформлення спадщини лише на матір.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_9, після смерті якого відкрилась спадщина за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1

Спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках відповідно до ст.529 ЦК України (1963 року) були його дружина - ОСОБА_6 та діти - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

12.06.1992 року державний нотаріус Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А. видав ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом (запис в реєстрі №1965) на все спадкове майно після смерті ОСОБА_9 (а.с. 19 т. 2) та свідоцтво про право власності з підстав ст. 22 КзШС (а.с. 61, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2012 року на підставі рішення Товстенської селищної ради Заліщицького району від 30 листопада 2012 року взамін свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку та свідоцтва про право власності, виданих ІНФОРМАЦІЯ_5 року державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори у зв'язку з інвентарними уточненнями адреси об'єкта нерухомості, ОСОБА_6 виконавчим комітетом Товстенської селищної ради видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_3, в якому зазначені проведені добудови (а.с. 9 т.1, а.с. 74 т.2).

26 липня 2017 року ОСОБА_6 подарувала належний їй будинок ОСОБА_4, договір посвідчений приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Усик Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №994 (а.с. 72-73, т.2). Цього ж числа укладено договір дарування земельної ділянки, на якій він знаходиться (а.с. 48-49, т. 2).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 проживав у спірному будинку з матір'ю з дня народження (до призову в армію 1984р.) та проживає з березня 1998 року по даний час (2 липня 2012 року зареєстрував місце проживання).

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на те, що спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми вказаного Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_1, будучи малолітнім на день смерті батька, проживав у спірному будинку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що він прийняв спадщину після смерті батька і видачею свідоцтва про право на спадщину лише його матері ОСОБА_6 порушено його право на спадкування.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України (в редакції 2004 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк для захисту порушеного права, оскільки у 1992 році йому стало відомо про позбавлення його частки на спадкове майно після смерті батька, оскільки він з 1998 року постійно проживає з матір'ю, однак в суд звернувся лише у листопаді 2017 року, тобто після спливу 25 років.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно вимог ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Свій висновок про застосування строку позовної давності, суд обґрунтовував тим, що ОСОБА_1, проживаючи з 1998 року з матір'ю ОСОБА_6, був обізнаним з оформленням у 1992 році матір'ю на своє ім'я спадщини.

Колегія не погоджується з таким висновком суду, оскільки сам факт проживання в одному будинку з 1998 року не свідчить про обізнаність позивача з подіями, які мали місце у 1992 році, стосовно оформлення ОСОБА_6 своїх спадкових прав.

Відповідно до ч.1,5,6 ст. 81, ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідач ОСОБА_4, як на доказ обізнаності ОСОБА_1 про оформлення спадщини на ОСОБА_6 посилається на те, що у неї з матір'ю була розмова про те, що вони з братом відмовляються від спадщини на користь матері, що вона і зробила, написавши 7 травня 1992 року відповідну заяву до Заліщицької державної нотаріальної контори. Тому вважала, що мати говорила і з ОСОБА_1 з цього приводу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 такої заяви не писав. ОСОБА_6 у заяві до Заліщицької державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом вказувала про відсутність інших спадкоємців, що призвело до того, що позивач не був повідомлений про оформлення спадщини матір'ю. Відповідно до п. 108 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5 державний нотаріус, який одержав повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце перебування яких йому відоме.

Відмова від спадщини в силу ст. 553 ЦК УРСР, як і в даний час, може бути вчиненою протягом шести місяців. По спливу шести місяців з дня відкриття спадщини за законом чинне законодавство не вимагає подання заяви про відмову від спадщини. Крім цього, враховуючи вік позивача на день смерті батька, відмову від спадщини міг зробити лише законний представник - мати зі згоди органу опіки і піклування. Такої заяви відповідач ОСОБА_6 не зробила.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_6 не повідомила ОСОБА_1 про оформлення спадщини після смерті чоловіка, а батька позивача та спростовує висновок суду про обізнаність ОСОБА_1 з 1992 року про порушення його права на спадкування.

Та обставина, що ОСОБА_6 у 1991 році надала позивачу кошти (зі слів сторін кошти одержані від продажу будинку матері батька в селі) не доводить тієї обставини, що вказані кошти були компенсацією за частку у спадковому майні батька і які давали можливість для замовчування факту проживання у спадковому житловому будинку малолітніх дітей.

Твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 у березні 2012 року, коли він реєстрував своє місце проживання у спірному будинку, стало відомо про оформлення спадщини лише на ОСОБА_6, не заслуговують уваги суду, оскільки, як пояснив ОСОБА_1, до селищної ради він звертався з матір'ю, як співвласницею будинку.

Тому доводи відповідача ОСОБА_4 та висновки суду про обізнаність ОСОБА_1 про порушення його прав у 1992-1998 роках та відповідно про пропуск позивачем строку позовної давності ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Позивач проживав в спірному житловому будинку на день смерті батька, поселився в ньому в 1998 році, спільно з матір'ю приймав участь в реконструкції та утриманні домоволодіння, іншого житла в нього немає.

При оформленні спадщини відповідач ОСОБА_6 в 1992 році приховано факт набуття права на спадкування дітьми спадкодавця.

З матеріалів справи вбачається, що в 1976 році ОСОБА_6 мала намір переоформити право власності на житловий будинок, про що свідчить рішення Товстенської сільської ради №17 від 23 серпня 1976 року "Про дозвіл виділити 1/2 частинну спадкового майна нажитого під час подружнього життя". Рішення вказаного змісту відповідає вимогам п. 35, 141 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5 щодо оформлення на ім'я дружини спадкодавця свідоцтва про право власності.

Однак, відповідач ОСОБА_6 як законний представник дітей не виконала свій обов'язок щодо оформлення спадкових прав дітей, а в наступному у 1992 році взагалі змовчала про факт існування інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Враховуючи вищенаведені обставини, вимоги нормативних актів, які були чинними на час виникнення права на спадкування у малолітніх дітей, бездіяльність їх законного представника, а в майбутньому і приховання факту прийняття спадщини дітьми спадкодавця, використання та утримання житлового будинку позивачем протягом тривалого часу спільно з ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що мало місце порушення прав позивача зі сторони відповідача ОСОБА_6 при оформленні нею своїх спадкових прав, а в наступному і переоформленні права власності.

Враховуючи вищенаведене, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що дає підстави для скасування рішення суду та постановлення нового рішення суду про часткове задоволення позовних вимог.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив повністю скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане його матері на 1/2 частину будинковолодіння, свідоцтво про право власності, договір дарування та державну реєстрацію будинковолодіння на обдаровувану. Оскільки позивач має право на 1/3 частину спадкового майна, яка становить 1/6 частину будинковолодіння, тому підстав скасовувати повністю правовстановлюючі документи немає, а лише в частині, на яку має позивач право.

Апеляційний суд вважає, що не буде виходом за межі позовних вимог визнання за позивачем права власності на 1/6 частину будинковолодіння, оскільки в суді першої інстанції позивач та його представник позовні вимоги обґрунтовували наявністю у ОСОБА_1 права на спадкування 1/3 частини спадкового майна, виходячи з кількості спадкоємців за законом:матері, його та сестри.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовними вимогами були три немайнові вимоги (вимога про скасування державної реєстрації права власності на підставі договору дарування є похідною), та одна майнова вимога з ціною позову 108 506 грн (1/6 частина від вартості будинковолодіння у 651 039 грн (а.с. 72, 77), тому позивач має право на відшкодування 1 920 грн (3*640 грн мінімальний розмір судового збору за вирішення немайнових вимог) та 1085, 06 грн (1% від задоволених вимог майнового характеру), що становить 3005 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та відповідно 4 507 грн (150%) судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції, які слід покласти на відповідачів в рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу.

Позивач до позовної заяви долучив договір про надання йому правової допомоги адвокатом ОСОБА_2, згідно якого погоджена плата за надання юридичних послуг становить 35% встановленої мінімальної заробітної плати за годину надання правової допомоги та квитанцію про оплату ним 1 000 грн за написання і подання позовної заяви про спадкування майна. Оскільки станом на листопад 2017 року мінімальний розмір заробітної плати становив 1 684 грн, то 35% від цієї суми складає 589,40 грн.

З врахуванням складності справи та часу, необхідного для написання позову, вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу є доведеними і підлягають до задоволення.

Посилання представника відповідача на недоведеність вказаних витрат та відсутність детального опису робіт, виконаних адвокатом, не заслуговують уваги суду, оскільки позивач посилається на вимоги ст. 137 ЦПК україни, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року, в той час, позовна заява офорлялась та була подана до суду 22 листопада 2017 року. Вартість виконаних робіт є співмірною з наданими послугами та відповідає погодженому у договорі розміру гонорару за надання правової допомоги.

З приводу пояснень представника ОСОБА_4 про значне збільшення площі і вартості будинковолодіння після 1973 року, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право на спадщину від ІНФОРМАЦІЯ_5 року вбачається, що спадкове майно складалось з житлового будинку загальною площею 74,2 кв м, житловою - 54, 1 кв м, до нього примикали два сараї (15,5 кв м та 34.6 кв м) з дощок та цегли, камінний підвал, цегляна літня кухня (27 кв м), цегляний гараж (41,2 кв м), штахетна огорожа, бетонна відмостка, асфальтне мощення, дерев'яні ворота, підвал (20,5 кв м) (а.с. 19, т.2, а.с. 59, 60 т. 1)).

Згідно договору дарування від 26 липня 2017 року, технічного паспорту та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 відчужено та за ОСОБА_4 зареєстровано будинок загальною площею 109,4 кв м, житловою - 68,9 кв м, літня кухня 62, 1 кв м, гараж 47, 1 кв м, стайня 21,9 кв м, сарай 33,8 кв м, навіс 9,5 кв м, 28 м огорожі, ворота з хвірткою (загальна площа 5,9 кв м), відмостка площею 18,7 кв м та криниця (а.с. 20 т. 1, а.с. 72 т.2).

Наведене свідчить, що з 1973 року по 1992 рік і по даний час мало місце проведення добудов та збільшення загальних площ частини будівель.

Вказані зміни у площах відбувались за час проживання в будинку всіх сторін спору та з їх згоди, однак вони не можуть впливати на зміну розміру частки ОСОБА_1 у спадковому майні, оскільки проводились ними спільно за взаємною згодою. У разі виникнення спору, сторони вправі захищати свої права у встановлений законом спосіб захисту.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду від 29 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 на 1/6 частину будинковолодіння (що становить 1/3 частину спадкового майна), яке знаходиться в АДРЕСА_4

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 року державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А. (заеєстроване в реєстрі за №1955) в частині спадкування нею 1/3 частини успадкованого житлового будинку з надвірними будівлями, яке знаходиться в АДРЕСА_4

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Товстенської селищної ради 11 грудня 2012 року на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_5 Заліщицького району в частині права власності на 1/6 частину будинковолодіння.

Визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладений ОСОБА_6 26 липня 2017 року на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чортківського районного територіального округу Тернопільської області Усик Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №994, в частині дарування нею 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_4

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Усик Г.Я. від 26 липня 2017 року за №21577194 в частині реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_4

Стягнути з ОСОБА_6 (яка проживає в АДРЕСА_6) та ОСОБА_4 (яка проживає в АДРЕСА_6) в користь ОСОБА_1 з кожного по 1 503 грн судового збору за розгляд справи в першій інстанції, по 2 254 грн судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції та по 500 грн оплати за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська