Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 357/17734/15-ц

провадження № 61-13542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року у складі судді Протасова О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі - ПАТ КБ «Даніель») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту нікчемності договору, визнання недійсним нікчемного договору та визнання відсутності права на відшкодування коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О. В. укладений договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42701, згідно з умовами якого банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти (вклад) у сумі 190 200,00 грн. Вклад розміщено з 16 січня по 15 лютого 2014 року.

Того ж дня постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ)

від 16 січня 2014 року № 14 ПАТ КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Крім того, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) своїм рішенням

від 16 січня 2014 року № 1 розпочав процедуру виведення ПАТ КБ «Даніель» з ринку та призначив уповноважену особу ОСОБА_5 на здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 17 січня 2014 року.

Зазначав, що укладений договір банківського вкладу є нікчемним, так як укладений з порушеннями вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки повноваження органів управління банку та органів контролю призупинилися з дня прийняття НБУ постанови від 16 січня 2014 року № 14.

Крім того, у день укладення оспорюваного договору початок операційного часу банку становив з 09 год. 15 хв. до 16 год. 30 хв., а фінансова операція за вкладом здійснена о 21 год. 50 хв.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Даніель» просило визнати недійсним нікчемний договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42701, укладений

16 січня 2014 року між ПАТ КБ «Даніель» і ОСОБА_3, та визнати відсутнім право відповідача на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів за цим договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Даніель» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оспорюваний договір є нікчемним в силу закону, а тому визнання його недійсним судом не потребує. Що ж до вимог про застосування наслідків нікчемності правочину, а саме: визнання відсутності права у відповідача на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів, то такий спосіб захисту порушеного права не передбачено чинним законодавством. Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання оспорюваного договору фіктивним позивачем не заявлялася, а суд відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Даніель» відхилено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «Даніель» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 16 січня 2014 року постановою Правління НБУ № 14 ПАТ КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних та призначено уповноважену особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації, таким чином, правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними. Проте відповідач звернувся до Фонду з вимогою про виплату гарантованої суми за вкладом від 16 січня 2014 року, що свідчить про його незгоду з визнанням договору банківського вкладу нікчемним та існуванням між сторонами спору в частині визнання недійсного правочину нікчемним та настання наслідків недійсності нікчемного правочину та дає право Фонду на звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 вересня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «Даніель».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 16 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О. В. укладений договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42701, згідно з умовами якого банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти (вклад) в сумі 190 200,00 грн. Вклад розміщено з 16 січня по 15 лютого 2014 року.

Постановою Правління НБУ від 16 січня 2014 року № 14 ПАТ КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 16 січня 2014 року № 1 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» розпочато процедуру виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації банку та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до частини 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, на час укладення договору, про встановлення нікчемності якого позивач звернувся до суду, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частиною 3 названої статті було передбачено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

Отже, станом на 16 січня 2014 року положеннями закону була прямо встановлена нікчемність правочину, вчиненого органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про нікчемність оскаржуваного договору від 16 січня 2014 року через невідповідність його вимогам закону, а тому він не потребує визнання нікчемним судом.

У відповідності до статті 216 ЦК України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

З огляду на вищенаведені положення закону, а також відсутність положень, які б регулювали особливі умови застосування наслідків нікчемності договорів банківського вкладу, правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність вимоги про визнання відсутності у ОСОБА_3 права на відшкодування коштів за рахунок Фонду за договором банківського вкладу, який є нікчемним, у порядку застосування наслідків недійсності такого нікчемного правочину оскільки, як зазначено вище, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладення апеляційним судом у мотивувальній частині ухвали суперечливих висновків при правильному зазначені у резолютивній частині рішення про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції, не є підставою для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних підстав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик