Справа № 133/48/18
Провадження № 22-ц/772/1274/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Проць В. А.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 рокуСправа № 133/48/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Сопруна В.В., Берегового О.Ю.

За участю секретаря : Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 133/48/18 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Проця В.А. о 08:33 год., дата складення повного тексту рішення невідома, -

В с т а н о в и в :

10 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся у Козятинський міськрайонний суд Вінницької області з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.01.2013 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на підставі наказу від 02.01.2013 року № 01-к на посаду фільтрувальника цеху мокрого збагачення каоліну в порядку переведення із ТОВ «Глухівецький КЗ». 5 травня 2015 року ОСОБА_3 був переведений на роботу на підставі наказу від 05.05.2017 року № 48-к на посаду машиніста гірничого цеху ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство».

26 жовтня 2017 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України і до даного часу він приймає участь в антитерористичній операції в Донецькій області, що підтверджено довідкою № 03/1128 від 28.12.2017 року.

Наказом № 97 к від 26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з проходженням військової служби у Збройних силах України за контрактом .

Оскільки з роботи звільнення ОСОБА_3 було проведено з порушенням трудового законодавства, він просив суд: поновити строк на звернення до суду; визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» від 26 жовтня 2017 року № 97-к про звільнення ОСОБА_3; визнати недійсним запис у трудовій книжці від 26 жовтня 2017 року за № 97-к про звільнення ОСОБА_3; поновити ОСОБА_3 на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 жовтня 2017 року до дня поновлення на роботі; стягнути на користь ОСОБА_3 10000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року позов задоволено частково. Вирішено: поновити ОСОБА_3 строк на звернення до суду; визнати незаконним і скасувати наказ Генерального директора ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» від 26 жовтня 2017 року №97-к про звільнення ОСОБА_3, машиніста екскаватора гірничого з 26 жовтня 2017 року за п.3 ст. 36 КзпП України в зв'язку з проходженням військової служби у Збройних силах України за контрактом; визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_3 НОМЕР_1 від 26 жовтня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 у зв'язку з проходженням військової служби в ЗСУ за контрактом, п.3 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №97-к від 26 жовтня 2017 року; поновити ОСОБА_3 на роботі в ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» на посаді машиніста екскаватора гірничого з 26 жовтня 2017 року; стягнути з ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.10.2017 року до дати постановлення судом даного рішення, тобто до 28.03.2018 року в розмірі 44295 грн. 82 коп.;стягнути з ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» на користь ОСОБА_3 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням; стягнути з ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» на користь держави 1762 грн. судового збору.

Не погодившись з даним рішенням, ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» оскаржило його в апеляційному порядку як незаконне, ухвалене на підставі неповного з'ясування судом обставин, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, через порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Просить суд скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час звільнення позивача був відсутній в країні особливий період, на час якого діють гарантії, визначені ч.ч. 3, 4 КЗпП України; на законодавчому рівні не встановлено виникнення кризової ситуації у державі та позивачу безпідставно було поновлено строк позовної давності.

На вказану апеляційну скаргу надійшов відзив позивача, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши відзив на апеляційну скаргу та заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам відповідає.

Так, задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

02.01.2013 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» в порядку переведення з ТОВ «Глуховецький КЗ» на підставі наказу № 01-к від 02.01.2013 року на посаду фільтрувальника цеху мокрого збагачення каоліну.

19 травня 2015 року позивач був переведений на роботу на підставі наказу від 05.05.2017 року № 48-к на посаду машиніста гірничого цеху ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство». ( а/с 5).

26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України. Всі ці обставини відповідають записам у трудовій книжці позивача, витяг з якої міститься на а/с 6, 7.

Наказом № 97 к від 26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв'язку з проходженням військової служби у Збройних силах України за контрактом. (а/с 48).

ОСОБА_3 з 26.10.2017 року по теперішній час приймає участь в антитерористичній операції в Донецькій області, що підтверджено довідкою № 03/1128 від 28.12.2017 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, тому на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а отже, при звільненні з роботи були порушені права позивача.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим та правильним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку ( за контрактом) або за призовом.

У відповідності до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертоюст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст. 51, ч.5 ст. 53, ч.3 ст. 57, ч.5 ст. 61 Закону України «Про освіту».

Саме такими нормами матеріального права керувався суд при ухваленні оскаржуваного рішення за встановленими вище обставинами.

Ще суд керувався рішенням Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введеним у дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року за № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів України, недопущення втручання у її внутрішні справи. Керувався суд і ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України», де говориться, що кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що на час укладення контракту позивачем про проходження військової служби у Збройних Силах України існувала кризова ситуація, яка загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України, вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої настав особливий період діяльності усіх інституцій України та що на позивача поширюються гарантії , визначені ч. ч.3,4 ст. 119 КЗпП України.

Погоджується Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів і з висновком суду першої інстанції про поновлення позивачу строку звернення до суду з зазначеним позовом, адже суд виходив з того, що витяг з Наказу № 97 к від 26.10.17 року отримав 21.12.17 року ОСОБА_5 - брат позивача ( а/с52), а позов поданий в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України - 10.01.2018 року.

Твердження апелянта про невірний висновок суду першої інстанції щодо поновлення позивачу строку звернення до суду, не заслуговує на увагу, оскільки у ньому відсутня дата отримання позивачем копії наказу про звільнення або його трудової книжки, як того вимагає ст. 233 КЗпП України.

Неприйнятними є і доводи апеляційної скарги про те, в період звільнення позивача з роботи така умова проходження військової служби, як особливий період, не діяла, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Безпідставними є також аргументи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, оскільки Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.

Згідно з ст. 237-1 цього Кодексу Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1000 гривень моральної шкоди судова колегія вважає обґрунтованим, оскільки доводи позову та надані докази у справі свідчать про те, що незаконним звільненням було порушено конституційне право позивача на працю, що призвело до його моральних страждань, нервувань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно врахував конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Таким чином, суд першої інстанції підставно та обгрунтовано задовольнив частково позовні вимоги позивача і доводи апеляційної скарги цього рішення не спростовують, тому в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Повний текст постанови складено 23.07.2018 року.

Головуюча суддя: /підпис/ В.С. Марчук

Судді: /підпис/ В.В. Сопрун

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом В.С. Марчук