Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 295/954/16-ц

провадження № 61-20195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Житомирська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира, у складі судді Кузнєцова Д. В., від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г., Микитюк О. Ю., Талько О. Б., від 14 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суді із позовом до Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, щовони після смерті матері ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом на належне останній домоволодіння № АДРЕСА_1. Спадкодавець зі згоди свого батька ОСОБА_5 на земельній ділянці останнього у 1970 році збудувала житловий будинок. За наслідками інвентаризації будинку йому присвоєно адресу - АДРЕСА_2. Під час оформлення ними спадщини нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний будинок у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Із урахуванням зазначеного, позивачі просили позов задовольнити, визнати за ними право власності на вказане майно у порядку спадкування в рівних частках по 1/2 частині.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок є самовільним будівництвом, що підтверджується записами у технічній документації. Житловий будинок по АДРЕСА_1, як об'єкт самовільного (самочинного) будівництва не може бути предметом будь-яких угод та не увійшов до спадкової маси, а отже за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не може бути визнано право власності на нього.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що спірний будинок у встановленому законом порядку до експлуатації не приймався, право власності на нього не реєструвалося. Спадкодавець у встановленому законом порядку право власності на спірне майно не набула, а тому у відповідності до вимог статті 1218 ЦК України вказаний будинок не може входити до складу спадщини.

06 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять скасуватирішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій зроблено передчасний висновок відносно того, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, не передавалася під забудову. Судами залишено поза увагою рішення Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року № 438 про передання земельної ділянки АДРЕСА_1, на якій знаходиться спадковий будинок, у власність позивачів та безпідставно не застосовано до даних правовідносин положення статті 376 ЦК України. Судами застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які не підлягають до застосування, зроблено неправильний висновок, що спадковий будинок є самочинним будівництвом. Житомирським бюро технічної інвентаризації станом на 25 травня 1990 року в інвентаризаційній справі на спадковий будинок було зазначено, що садиба належала спадкодавцю ОСОБА_4 та складалася, зокрема, із житлового будинку, 1970 року забудови. На будинковолодіння за життя спадкодавця було розроблено технічні умови на електропостачання та газопостачання будинку, він був підключений до електромережі та газопроводу. За таких обставин, неправильним є висновок про те, що спірний житловий будинок має статус самовільного будівництва і на теперішній час не входить до спадкової маси і не може бути визнано право власності на нього, як на об'єкт спадщини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4 (а. с. 10).

25 травня 1990 року на ім'я ОСОБА_4 Житомирським бюро технічної інвентаризації виготовлений технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, в якому зазначено, що останній належить будинок по АДРЕСА_1, 1970 року побудови. При цьому зазначено, що вказаний будинок самовільно побудований.

Згідно довідки Головного управління містобудування та архітектури Житомирської міської ради вбачається, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 22 квітня 1993 року АДРЕСА_1 присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 (а. с. 22).

Будинок був побудований в 1970 році, реєстрація права власності на спадковий будинок проведена не була.

Згідно з положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Реєстрація здійснюється на підставі документів, що встановлюють право власності.

Статтею 105 ЦК України 1963 року було визначено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до частин першої-третьої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки будинок, який було збудовано у 1970 році, є самочинним будівництвом, він зведений без відповідних дозволів, без належного затвердженого проекту, на земельній ділянці, яка не належала спадкодавцю. У порушення положень Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрація спірного будинку, побудованого у 1970 році, проведена не була.

Позивачами не надано відповідних доказів, які б свідчили про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться самочинно збудований спадковий будинок, була передана ОСОБА_4 під забудову.

Посилання позивачів на рішення Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року № 438 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі їх у власність та користування громадянам не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки вказаним рішенням у пункті 2 вирішено: «Затвердити проекти землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок (на яких відсутні об'єкти нерухомого майна). Передати у власність земельні ділянки, згідно з додатком 2 (кількість землекористувачів 7)».

На підставі вказаного рішення органом місцевого самоврядування передано у власність позивачів земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Районний та апеляційний суд дійшли правильного висновку відносно того, що спадковий будинок у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймався, право власності спадкодавцем не нього не реєструвалося, земельна ділянка спадкодавцю не відводилась, а тому він не може входити до складу спадщини у відповідності до вимог статті 1218 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Позивачі не позбавлені можливості вжити передбачених законом заходів щодо технічного обстеження і прийняття до експлуатації житлового будинку і споруд, які розміщені на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що передана їм у власність.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта