Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 750/6853/15-ц

провадження № 61-23418 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4;

представник позивачів - ОСОБА_5;

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуційна компанія», ОСОБА_6;

представники ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8;

третя особа - ОСОБА_9;

представник третьої особи - ОСОБА_10;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у складі судді Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуційна компанія» (далі - ТОВ «Українська дистрибуцій на компанія»), ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_9, про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в якому просили на підставі статті 1194 ЦК України, згідно з якою особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, стягнути з ОСОБА_6, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та завданні майнової шкоди: на користь ОСОБА_3 149 965 грн 98 коп. на відшкодування майнової шкоди та 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені судові витрати; на користь ОСОБА_4 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2016 року у складі судді Супруна О. П. позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 125 642 грн 73 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини відповідача, що встановлено постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 лютого 2015 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Чернігівської області від 18 березня 2015 року, ОСОБА_3 завдано майнової шкоди. Під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 керував транспортним засобом, належним ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», працівником якого він є, проте у цей день він заволодів транспортним засобом товариства неправомірно, тому у силу частини третьої статті 1187 ЦК України як особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом і завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зобов'язаний відшкодувати її на загальних підставах. Крім того, діями відповідача позивачам завдано моральної шкоди, розмір якої визначено судом з урахуванням обставин справи, вимог розумності та справедливості.

Не погодившись із вказаним рішенням районного суду, 30 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 відмовлено з підстав, передбачених частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 вимоги ухвали апеляційного суду від 20 січня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху не виконано, а саме ОСОБА_6 викладені ті ж самі підстави пропуску строку апеляційного оскарження, які вже були визнані судом неповажними.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що він оскаржував ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2015 року про відкриття провадження у справі з підстав недотримання правил підсудності і тому вчасно не оскаржив рішення суду першої інстанції від 27 січня 2016 року. Вважав, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки використовував транспортний засіб як працівник ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», яка має нести відповідальність за завдану шкоду як власник джерела підвищеної небезпеки на підставі статей 1187, 1188 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що 27 січня 2016 року ОСОБА_6 був присутній в судовому засіданні при розгляді цієї справи, у тому числі при проголошенні судом мотивованого рішення (а.с. 5-15 т. 2).

Згідно із частиною першою статті 294 України ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

У визначені законом строки та у встановленому ЦПК України 2004 року порядку ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції не оскаржував, а з апеляційною скаргу звернувся до суду 30 грудня 2016 року, тобто майже через рік.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційний суд за заявою особи може поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

За змістом пункту 2 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року якщо вказані особою, яка подала апеляційну скаргу, підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд правильно виходив з того, що підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою ОСОБА_6 немає, оскільки оскарження ухвали від 24 липня 2015 року про відкриття провадження у справі через порушення судом правил підсудності не є поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. У ході розгляду відповідач справи був присутній у численних судових засіданнях, як і під час проголошення вступної та резолютивної частин рішення, та отримав її копію.

Зазначені ОСОБА_6 причини пропуску строку на апеляційне оскарження були визнані судом неповажними ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2017 року, а у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_6 навів ті самі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, які вже були визнані судом неповажними, що є недопустимим у силу імперативної норми процесуального права.

Тобто заявник не вчинив необхідних процесуальних дій з метою оскарження рішення суду протягом значного періоду часу, не навів особливих та непереборних обставин, які б перешкоджали йому реалізувати своє право на оскарження рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

При цьому безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі«Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Таким чином, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6, не є належним відповідачем у справі безпідставні, не стосуються суті оскаржуваної ним ухвали суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду не впливають, оскільки по суті стосуються незгоди з рішенням районного суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк