Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 366/1088/16-ц

провадження № 61-17516св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року у складі судді Слободян Н. П. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової Н. С., Іванової І. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2005 року № DNH4KS12920329 у розмірі 90 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 03 вересня 2005 року № DNH4KS12920329 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6 330, 51 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 25, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_3 підтвердив своїм підписом у заяві, що ця заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір. За кредитним договором позичальник зобов'язався сплачувати кредит, відсотки та оплачувати комісію на умовах, встановлених договором. Проте свої зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим банк змушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки виникла заборгованість станом на 29 березня 2016 року загальною сумою у розмірі 90 000, 00 грн, яка складається з 6 286, 45 грн - заборгованість за кредитом; 45 048, 60 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 38 664, 95 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 526, 527, 530, 1054 ЦК України.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що кредитний договір був укладений між банком та відповідачем 03 вересня 2005 року строком на 24 місяці. Відповідно до розрахунку заборгованості прострочена заборгованість за кредитними зобов'язаннями у відповідача виникла з 04 вересня 2007 року, у той час як з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся 21 квітня 2016 року. З 04 вересня 2007 року позивач, знаючи, що умови кредитного договору відповідачем не виконуються, мав право звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. Враховуючи, що умовами кредитного договору встановлений строк позовної давності у 5 років, то за захистом порушених прав позивач мав би звернутися до суду в період з 04 вересня 2007 року до 03 вересня 2012 року. Зважаючи на наведене, суд першої інстанції задовольнив заяву відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування не встановлені.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій, на переконання банку, не врахували переривання перебігу позовної давності 23 квітня 2012 року, здійснене шляхом договірного списання коштів з рахунку відповідача в рахунок погашення заборгованості у розмірі 44, 06 грн та збільшення строку позовної давності до 5 років. Оскільки дії банку щодо договірного списання коштів ОСОБА_3 не оскаржив, то на переконання банку, на ці правовідносини поширюються правила частини третьої статті 264 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено договір № DNH4KS12920329 строком на 24 місяці, на підставі якого відповідач 03 вересня 2005 року отримав кредит у розмірі 6 330, 51 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 25, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у такій заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з його умовами. Банк умови договору виконав та надав кредитні кошти у розмірі 6 330, 51 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості прострочена заборгованість за кредитними зобов'язаннями у ОСОБА_3 виникла з 04 вересня 2007 року, у той час як з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся 21 квітня 2016 року.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що договором встановлений строк кредитування 24 місяці, до 03 вересня 2007 року, а тому після його закінчення банк мав право просити стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанції не врахували та, задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодились із правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором у період виконання судового наказу.

Щодо правових підстав застосування позовної давності.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Доводи банку про переривання перебігу позовної давності договірним списанням коштів Верховний Суд відхиляє, оскільки самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а також таке списання після спливу строку дії кредитного договору, не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності, отже, позивачем пропущено позовну давність для захисту наведених цивільних прав та інтересів. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Верховний Суд врахував, що 5-річний строк позовної давності, передбачений Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), до спірних правовідносин не застосовується, оскільки такі умови не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними. Наведене повною мірою узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Зважаючи на наведене, до спірних правовідносин підлягає до застосування строк позовної давності у три роки, визначений у статті 257 ЦК України.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості після спливу строку кредитування, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту, у зв'язку із припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та пені за кредитом, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанції помилково застосували позовну давність в частині вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку кредитування.

Натомість висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для застосування позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в межах строку кредитування є обґрунтованими з огляду на таке.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, погашення заборгованості за договором передбачено в такому порядку: щомісяця в період сплати з 21 до 28 числа кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за сумою кредиту, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно з умовами. Таким чином, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісячними платежами.

Зважаючи на наведене, для обчислення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про сплив позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за процентами, по суті є правильними, оскільки звернення до суду відбулось 21 квітня 2016 року, коли останній черговий платіж повинен був бути здійснений не пізніше 28 серпня 2007 року.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили необґрунтоване рішення в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 04 вересня 2007 року до 29 березня 2016 року, Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення в цій частині із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю цих вимог.

В інших частинах рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року підлягають залишенню без змін, адже доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цих частинах не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року скасувати в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 04 вересня 2007 року до 29 березня 2016 року, в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 04 вересня 2007 року до 29 березня 2016 року відмовити у зв'язку з безпідставністю таких вимог.

В іншій частині рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик