Ухвала

04 липня 2018 року

місто Київ

справа № 755/20484/15-ц

провадження № 61-6992св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 13 160, 69 грн за кредитним договором від 18 березня 2013 року № К209К180431049, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 167, 55 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1, 96 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 497, 60 грн, за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 8 390, 69 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500, 00 грн та штрафу у процентній складовій у розмірі 602, 89 грн.

Позивач на обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 18 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № K209R180431049, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 4 898, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав повністю. ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18 березня 2013 року № К209R180431049 у сумі 3 667, 11 грн та судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що суд не встановив підстав для задоволення позову у частині вимог про стягнення пені та штрафів, нарахування яких передбачено в Умовах, оскільки позивачем не доведено той факт, що долучені до позовної заяви Умови дійсно є складовою частиною укладеного 18 березня 2013 року між сторонами кредитного договору. Наданий банком екземпляр Умов не містять відомостей щодо часу їх затвердження, строку їх дії, підпису позичальника, а також відомостей про те, що ОСОБА_3 ознайомлений саме з цими Умовами та до них приєднався. Зважаючи на те, що відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання в частині нарахування пені та штрафів визначена безпосередньо зазначеними Умовами, підстави для стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 8 390, 69 грн та штрафів: 500, 00 грн (фіксована частина) і 602, 89 грн (процентна складова), відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилена, рішення суду першої інстанції від 18 січня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд обґрунтовано виходив з того, що у заяві позичальника № К209R відсутні умови про розмір пені, наявне лише посилання на те, що її розмір встановлений Умовами, але позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме з цими Умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, оскільки вони не містять його підпису. Крім того, у самій заяві позичальника не передбачено, що в разі порушення відповідачем зобов'язань за договором він зобов'язаний сплатити штраф.

У касаційній скарзі, поданій 30 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у частині відмови у стягненні суми штрафів та пені, постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що під час укладання кредитного договору сторони керувались положенням частини першої статті 634 ЦК України, відповідно до яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У цьому випадку відповідач підписав заяву позичальника, приєднався до Умов, які є загальними, їх підписання позичальником не є обов'язковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 08 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 березня 2013 року між ПАТ КБ &q?он;ПРИВАТБАНК&q?, ; та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № К209R, в якій зазначено, що він разом з Умовами, Тарифами складає між ПАТ КБ &q? с;ПРИВАТББАНК&q?ьс; та ОСОБА_3 єдиний кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 4 948, 00 грн з встановленою відсотковою ставкою (фіксована) 0,12 % річних на строк 24 місяці з 18 березня 2013 року до 17 березня 2015 року з виплатою банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 62, 20 грн.

Відповідно до змісту заяви позичальника № К209R ОСОБА_3 надав згоду, що ця заява разом із запропонованими ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами, Тарифами складає між банком та ОСОБА_3 єдиний кредитно-заставний договір. У наведеній заяві зазначено, що відповідач ознайомився з Умовами та Тарифами банку, які йому надані для ознайомлення у письмовому вигляді та зобов'язувався їх виконувати.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за укладеним договором, унаслідок чого у нього перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком становить 13 160, 69 грн та складається з: 3 167, 55 грн - заборгованість за основною сумою кредиту;

1, 96 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;

497, 60 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 8 390, 69 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500, 00 - штраф (фіксована частина) та 602, 89 грн (процентна складова).

Згідно з пунктом 2.4.5.5. Умов при порушенні позичальником строку платежів за будь-якими з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 90 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500, 00 грн + 5 % від суми заборгованості.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умов договору й вимог ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У частині першій статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Суди першої та апеляційної інстанцій визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановивши наявність заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором.

Судами також встановлено, що під час звернення до суду позивачем долучено до позовної заяви копію Умов, які не містять підпис позичальника. У пункті 2.4.2.2.7 названих Умов передбачено, що клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду та неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку, передбаченому пунктами 2.4.2.3.2, 2.4.2.3.3 Умов.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що наявні у матеріалах справи Умови не містять підпису ОСОБА_3, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, врахував, що у матеріалах справи відсутні й інші достовірні докази на підтвердження погоджених сторонами договірних умов щодо випадків та порядку нарахування і сплати визначеної суми пені та штрафу за укладеним між сторонами кредитним договором. У зв'язку із цим суди зробили висновок про те, що вимоги

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та штрафу не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності та безпідставності.

Отже, істотним для правильного вирішення спору між сторонами є питання про те, чи є зазначені Умови складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Згідно з доводами заявника, виходячи зі змісту наданих Умов, судам неможливо встановити дату їх схвалення, момент набрання ними чинності та орган управління юридичною особою, уповноважений схвалювати зазначений локальний регуляторний акт, що унеможливлює з'ясування питання, чи діяли саме ці Умови й у якій редакції на момент укладання сторонами кредитного договору, з огляду на відсутність відомостей про те, безпосередньо з якими Умовами ознайомлений та погодився відповідач.

В оцінці цього доводу Верховний Суд враховує положення статті 634 ЦК України, згідно з частиною першою якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Щодо застосування наведеної норми судом касаційної інстанції у складі колегії суддів Першої судової палати сформульовано певний правовий висновок, який є обов'язковим під час розгляду цієї справи судом.

Цей правовий висновок викладений у постанові від 12 березня 2018 року у справі № 557/1361/15-ц, провадження № 61-6036св18, ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати. У наведеній справі суд першої інстанції, з доводами та висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив те, що наявні у матеріалах справи Умови і правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому у матеріалах справи відсутні також інші достовірні докази на підтвердження визначення умов щодо випадків та порядку нарахування і сплати визначеної суми пені та комісії за укладеним між сторонами кредитним договором. У зв'язку із наведеним, суди дійшли висновку про те, що вимоги банку про стягнення пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та комісії за послуги банку не підлягають задоволенню, з підстав недоведеності та безпідставності цієї частини вимог.

У наведеній постанові у справі № 557/1361/15-ц Верховний Суд визнав обґрунтованими та погодився з висновками суду апеляційної інстанції, яким в ухвалі від 18 березня 2016 року сформульований висновок, за яким Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не є належним та допустимим доказом у справі, а тому вимоги банку (про стягнення заборгованості за кредитним договором) є недоведеними.

Такі висновки Верховний Суд у складі іншої колегії суддів зробив із застосуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. У наведеній постанові Верховного Суду України міститься правовий висновок, за змістом якого Умови і правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати у постанові від 21 березня 2018 року застосовано зазначений висновок Верховного Суду України до правовідносин з кредитного договору у частині підстав стягнення пені та комісії банку, розмір яких передбачений Умовами і правилами надання банківських послуг. Верховний Суд виходив з універсального характеру правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, згідно із яким Умови і правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору не лише у частині встановлення збільшення позовної давності, а й будь-яких інших умов, зокрема, й щодо встановлення розміру та підстав нарахування пені, комісії банку тощо.

Верховний Суд встановив наявність інших, протилежних за змістом, висновків щодо застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, сформульованих та викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати.

За правилами частини першої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Одночасно під час розгляду справи цим складом колегії суддів Верховного Суду встановлено наявність правового висновку, від якого не вважає за необхідне відступити.

Зокрема, таким прикладом викладення правового висновку є висновок, сформульований у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 308/2326/15-ц, провадження № 61-1493св18, ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати. У наведеній постанові зроблено висновок про те, що правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, не може бути прийнятий до уваги, оскільки він стосується зміни Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність підпису на Умовах та правилах надання банківських послуг, на погодження із якими є посилання у підписаній анкеті-заяві позичальника, не свідчить про те, що їх неможливо вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору в частині встановлення розміру кредитного ліміту, строку кредитування, розміру відсотків тощо.

Отже судом касаційної інстанції під час перегляду оскаржуваних судових рішень констатується наявність різного за змістом застосування положень статті 634 ЦК України.

З огляду на зазначене Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 755/20484/15-ц, провадження

№ 61-6992св18, за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик