ПОСТАНОВА

іменем України

23 липня 2018 року м. Кропивницький

справа № 397/580/15-ц

провадження № 22-ц/781/15/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Чельник О.І.

суддів: Карпенка О.Л., Письменного О.А..

секретаря: Демешко Л.В.,

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року у складі судді Отян О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» або банк) в якому просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №014-09.5-84056 від 02 липня 2008 року, укладений між ним та відповідачем; визнати недійсним договір іпотеки від 02 липня 2008 року, укладений між сторонами; зупинити ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором №014-09.5-84056 від 02 липня 2008 року, укладеним між сторонами; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження рухомого майна за договором іпотеки від 02 липня 2008 року, а саме житловий будинок № 122А, який розташований по вул. Леніна у смт Олександрівка; зобов'язати відповідача повернути позивачу у натурі все, що банк отримав на виконання умов за договором кредиту №014-09.5-84056 від 02 липня 2008 року.

Зазначав, що на момент укладання вказаних угод відповідач не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі відповідно до ч.3 ст.91 ЦК України, п.6 ч.1 ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а тому оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст.203, 215, 227 ЦК України має бути визнаний недійсним. В договорі про надання споживчого кредиту №014-09.5-84056 від 02.07.2008 року не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій у видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам для використання на території України відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і така інформація не могла бути надана, оскільки відповідач отримав дозвіл лише через 5 років.

У зв'язку з внесенням Законом України від 22.09.2011 N 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» змін до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» після 16 жовтня 2011 надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Таким чином, позивач вважав, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 ЦК України та п.6 ч.1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою з використанням його на території України та виконати кредитний договір № 014-09.5- 84056 від 02.07.2008 року лише з дати видачі генеральної ліцензії.

Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачеві при підписанні кредитного №014-09.5-84056 від 02.07.2008 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Посилався на те, що відповідачем не були дотримані положення п.2 ст.11 та ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказав, що суми грошових зобов'язань у розрізі сукупної вартості кредиту, виданих резидентам України фізичним особам на споживчі цілі у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют - збільшилась у більше ніж 4-5 рази та ці витрати є несправедливою умовою договору, вони не пов'язані із збільшенням процентної ставки по кредиту, що також суперечить п.п.3, 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилався на те, що за змістом кредитного договору №014-09.5-84056 від 02 липня 2008 року визначено, що кредит було надано на споживчі цілі. Саме порядок виконання грошових зобов'язань повинен бути зрозумілий споживачеві, а також саме ціна в гривнях за користування послугами банку є істотною умовою, яку неможливо зрозуміти із договору.

Крім того, є незаконною вимога банку про виконання боргових зобов'язань по виплаті процентів за кредит у іноземній валюті. Так , ст.32 Закону України «Про Національний банк України» забороняє використання в якості засобу платежу інших грошових одиниць, крім гривні, на території України. Цей факт є прикладом використання нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману споживача стосовно ціни або способу розрахунку ціни, шляхом пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її в повному обсязі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Суд постановив ухвалу про слухання справи у відсутності належним чином повідомленого відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, оскільки предметом розгляду є кредитний договір, укладений між сторонами 02 липня 2008 року, а на момент його укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 02 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014-09.5-84056, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 25 500 доларів США на придбання об'єкту нерухомості - житлового будинку в АДРЕСА_1, строком на 240 місяців з датою остаточного погашення кредиту 03 липня 2028 року, процентна ставка 13,50% річних. ОСОБА_1 у свою чергу зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору та тарифами кредитора, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором ( т.1 а.с.21-25).

На забезпечення вимог за вказаним кредитним договором 02 липня 2008 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок належного йому заставного майна - житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с.26-31).

Зі сторони відповідача вказані договори були підписані начальником Олександрівського відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Черкас Наталією Іванівною та головним економістом ОСОБА_5, які діяли на підставі Положення про Олександрівське відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С.С. від 20 квітня 2007 року за реєстром №2239 (т.1 а.с.158-163, 166-169).

Спірний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому протягом тривалого часу виконував його умови, здійснюючи виплати за кредитом та застрахувавши майно та власне життя, що підтверджується випискою по його рахунку та договором добровільного страхування від нещасних випадків та страхування життя позичальників «Райффайзен Банк Аваль» №14/15 (02/03) (т.1 а.с.170-181, т.2 а.с.122-144)

Судом також встановлено, що відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у додатках до кредитного договору «Сукупна вартість кредиту» (т.1 а.с.71-73, т.2 а.с.225), «Перелік комісій , інших фінансових зобов'язань позичальника , що входять до сукупної вартості кредиту» (т.1 а.с.66-67) та «Графік погашення кредиту» (т.2 а.с.223-224), які підписані позивачем без заперечень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Банком зобов'язання за договором було виконано у повному обсязі, про що свідчать копія меморіального валютного ордеру №OPG987132 від 03 липня 2008 року, заяви на видачу готівки №№063189117,063189004,063189192 від 03 липня 2008 року (т.1 а.с.68-69, т.2 а.с.188).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет КМУ).

Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету КМУ.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ передбачена наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Встановлено, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав банківську ліцензію НБУ №10 від 27 березня 1992 року і всі Додатки до неї, у тому числі на операції з валютними цінностями,залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і додатків до дозволу НБУ №10-4 від 27 березня 1992 року з правом залучення іноземної валюти на валютному ринку України (т.1 а.с.52-54).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п.п. 11, 13 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі по тексту Постанова), у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028).

Відповідно до пункту 1.5 постанови використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

З цього приводу Верховний Суд України у постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин доводи ОСОБА_1 про нечесну підприємницьку практику банку та введенням позичальника в оману є необґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1, п. 7 ч. 3 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до п. 20 вказаної постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно з абзацом 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов'язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

Судом було встановлено, що 06 червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про надання кредиту на задоволення своїх споживчих потреб в сумі 25 500 доларів США строком на 240 місяців (т. 1 а.с.55).

Із змісту кредитного договору убачається, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо). Своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору позичальник засвідчив факт ознайомлення з умовами кредитування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушення банком принципу справедливості.

В ході судового розгляду не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та порушення принципу добросовісності.

Частиною першою ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір, спір щодо якого вирішується у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи убачається, що договір між сторонами вчинений у письмовій формі. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень ОСОБА_1 підтвердив, що він є обізнаним та погодився з усіма умовами спірного договору.

Доводячи в суді апеляційної інстанції неправильність висновку суду першої інстанції про відповідність спірного кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» сторона позивача покладається на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи Київської незалежної судово-експертної установи №2484 від 11 квітня 2018 року (т.4 а.с.91-125), в якому зазначено таке: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору становить 17,13%, порівняно з даними п. 1.2.1. договору - процентна ставка за користування кредитом 13,50%; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення становило - 55808,70 долари США; експерт вважав неможливим встановитив межах наявних матеріалів відповідність методу нарахування Банком процентів за Кредитним договором №014-095-84056 від 02 липня 2008 року вимогам Положення про кредитування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (пункт 4 резолютивної частини висновку); щомісячні платежі становлять від 97,82 долари США в останній період сплати до 714,13 доларів США (пункт 2 резолютивної частини цього висновку), при розрахунку процентів у графіку платежів, наведеного в Додатку №1 від 03 липня 2008 року, застосовано метод нарахування відсотків «30/360» (умовно 30 днів у місяці/360 днів у році), що не узгоджується з методом нарахування відсотків «факт/факт», передбаченим умовами п.3.3. Кредитного договору №014-09.5-084056 від 02 липня 2008 року. За результатами проведеного дослідження, згідно наданих документів, оформлення Банком інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладенням Кредитного договору) та сукупну вартість кредиту у процентному значенні та грошовому виразі (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення Кредитного договору №014-09.5-084056 від 02 липня 2008 року, в повній мірі не узгоджується з вимогами «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління ИЬУ №168 від 10 травня 2007 року) та ЗУ «Про захист прав споживачів» (пункт 3 резолютивної частини висновку).

З додатку 1 до висновку судово-економічної експертизи убачається, що збільшення реальної процентної ставки відбулося за рахунок врахування експертом витрат на страхування в сумі 6563,23 долари США за весь період кредитування. Проте такі витрати обумовлено кредитним договором №014-09.5-084056 від 02 липня 2008 року.

Оскільки ОСОБА_1 не заперечував факт його ознайомлення з проектом кредитного договору до його підписання, то він був ознайомлений з умовою про необхідність страхування предмета іпотеки і враховував її при прийнятті рішення щодо укладення договору на вказаних умовах.

Отже обставини справи не дають підстав вважати, що через невиконання позивачем Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженні постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, ОСОБА_1 був позбавлений достатньої інформації для прийняття ним вільного і свідомого вибору щодо укладення з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитного договору.

Суд дійшов правильного висновку, що укладаючи оспорюваний кредитний договір сторони на власний розсуд визначили його умови і погодили їх.

Умови оспорюваного кредитного договору не можна визнати такими, що підпадають під дію пунктів ч. 5 ст. 11, ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а дії позивача не підпадають під визначення нечесної підприємницької практики. Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог статей 263, 264 ЦПК України.

Оскільки єдиною підставою для визнання іпотечного договору від 02 липня 2008 року ОСОБА_1 вказав ймовірне визнання недійсним кредитного договору (ч.2 ст. 548 ЦК України), але в задоволені цієї вимоги було відмовлено, тому суд першої інстанції дав належну оцінку цим обставинам та обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, носять формальний характер, не підтверджені відповідними доказами та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: О.Л. Карпенко

О.А. Письменнний