Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 542/1405/15-ц

провадження № 61-14996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сокіл»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року у складі судді Івка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Мартєва С. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» (далі - ТОВ «Сокіл») про зобов'язання повернути земельну ділянку.

Позовну заяву мотивовано тим, що 29 червня 2011 року між нею та ТОВ «Сокіл» укладено договір оренди землі, за умови якого вона передала відповідачу в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку площею 3,69 га, розташовану на території Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк дії договору встановлено до 29 червня 2015 року. 27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою про розірвання договору оренди землі, але останній відмовився її повертати.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд повернути належну їй земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому її було одержано в оренду.

У запереченнях на позовну заяву ТОВ «Сокіл» зазначило, що при укладанні вказаного вище договору оренди землі сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, зокрема щодо строку оренди землі, який відповідно до пункту 8 договору становить 10 років. Водночас, зазначаючи, що договір діє до 29 червня 2015 року, працівником ТОВ «Сокіл» допущено арифметичну помилку.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору оренди землі сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, зокрема і щодо строку оренди землі, про що свідчить абзац перший пункту 8 договору, погодили строк його дії - 10 років. Посилання на те, що договір діє до 29 червня 2015 року, є помилковим, оскільки це вже стосується не строку його дії, а терміну, що суперечить чинному законодавству, яким урегульовані питання оренди землі, так і іншим умовам самого договору оренди землі. Крім того, жодна із сторін не зверталася до суду з приводу визнання договору недійсним чи про його розірвання.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ТОВ «Сокіл» повернути ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,69 га, розташовану на території Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому одержано її в оренду.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що виходячи із тлумачення пункту 8 договору оренди, здійсненого за правилами статті 213 ЦК України, пунктом 8 договору визначено строк дії договору календарною датою «до 29 червня 2015 року». Цей строк враховує наміри сторін щодо погодження істотних умов договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року касаційну скаргу ТОВ «Сокіл» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована необхідністю перевірки апеляційним судом обставин, які стосуються закінчення строку дії спірного договору та його чинності з урахуванням положень статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» та норм ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що сторони у договорі оренди землі від 29 червня 2011 року погодили строк його дії у 10 років, що не суперечить положенням статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» та узгоджується зі змістом інших положень самого договору.

У касаційній скарзі, поданій ОСОБА_1 у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що сторони при укладенні договору оренди землі відступили від встановленого строку, визначеного в абзаці першому пункту 8 договору, та погодили строк дії договору до 29 червня 2015 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сокіл» про зобов'язання повернути земельну ділянку призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Сокіл» Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,69 га, розташованої на території Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області.

29 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Сокіл» складено акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки.

Зі змісту копії договору вбачається, що договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Новосанжарському районі Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 вересня 2012 року № 01540.

Відповідно до пункту 8 договору, «Договір укладено на 10 років і діє до 29 червня 2015 року».

27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Сокіл» з вимогою про розірвання договору оренди землі.

Листом від 17 серпня 2015 року № 205 ТОВ «Сокіл» відмовилось розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений з ОСОБА_1, мотивуючи це тим, що договір діє до 11 вересня 2022 року.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що умовами договору строк його дії визначено саме у 10 років, а суперечності, які виникли між сторонами, зумовлені арифметичною помилкою - опискою стосовно обрахунку спливу цього строку.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Звертаючись до суду з указаним позовом та подаючи касаційну скаргу на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року, ОСОБА_1 вказувала на необхідність визначення строку дії договору «до 29 червня 2015 року», оскільки саме такі умови були погоджені сторонами, та заперечувала проти тверджень відповідача, що договір оренди діє протягом 10 років з моменту його реєстрації.

Дійсно, невідповідність фактично зазначеного строку дії договору (10 років) кінцевому терміну його спливу («29 червня 2015 року») утруднює однозначне розуміння пункту 8 договору та ставить під сумнів обрахування реального строку його дії. Водночас сторонами такі умови договору були погоджені, що підтверджено їхніми підписами у договорі, а питання щодо недійсності договору та окремих його положень чи їх зміни сторонами не ініціювалось і не вирішувалось.

Тому, вирішуючи указаний спір, суди правомірно врахували зміст та особливості договору в цілому, у тому числі можливість передбаченого пунктом 13 договору перегляду розміру орендної плати один раз на 5 років, те, що укладення договору між сторонами на строк до 29 червня 2015 року фактично унеможливило б дотримання вимог указаного пункту, а також те, що попередній договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Ім. Шевченка» від 05 квітня 2005 року, так само передбачав 10-річний строк дії договору.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами судових рішень, які наведені в їх обґрунтування та які заявником у процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, тексти типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, статтею 4.5. Принципів міжнародних комерційних договорів UNIDROIT 2010 (які відповідно до преамбули можуть застосовуватися для тлумачення національного законодавства) визначено принцип системного тлумачення: умови договору повинні тлумачитися таким чином, щоб юридична сила була надана всім умовам договору і її не були позбавлені лише деякі з них.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк