Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 754/2568/16-ц

провадження № 61-2434 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_3;

представник відповідача - ОСОБА_4;

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року у складі судді Клочко І. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., Саліхова В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2011 рокуміж банком та ОСОБА_3 було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитно-заставний договір. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 2 311 грн 30 коп. терміном до 23 вересня 2012 року зі сплатою 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 79 грн 05 коп. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісячно. Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 2 лютого 2016 року становила 31 846 грн 47 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 636 грн 86 коп., заборгованість по процентам в розмірі 2 грн 19 коп., заборгованість по комісії в розмірі 904 грн 19 коп.; пеня в розмірі 28 310 грн 54 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) в розмірі 1 492 грн 69 грн.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте банк звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між банком та ОСОБА_3 укладався договір про збільшення строку позовної давності. Враховуючи, що кінцевим строком повернення кредиту є 23 вересня 2012 року, то починаючи з цієї дати і протягом трьох років банк мав право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, проте звернувся із позовною заявою лише у лютому 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом та пені у межах строку позовної давності перед зверненням до суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що отримані позичальником кредитні кошти в повному обсязі не повернуті. Кредитний договір від 24 лютого 2011 року не є розірваним чи припиненим в силу статей 599, 651, 654 ЦК України, тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом. Отже, банк має право на повернення заборгованості за кредитом за період з 2 лютого 2013 року по 2 лютого 2016 року у розмірі 636 грн 86 коп. у межах загальної позовної давності перед зверненням до суду, визначеної статтею 257 ЦК України, та на отримання неустойки (пені) за порушення умов зобов'язання в межах річного строку позовної давності з 2 лютого 2013 року по 1 лютого 2014 року у розмірі 16 543 грн 34 коп.

При цьому банк посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах: від 2 грудня 2015 року № 6-249цс15 та від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15.

У березні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. При цьому вказала, що суди дійшли правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом, а також щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту і такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14.

Посилання банку на певні правові позиції Верховного Суду України безпідставні, оскільки: постанова Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 стосується неправильних висновків судів попередніх інстанцій щодо визначення спливу строку позовної давності, а саме висновків, що позовна давність не сплинула; постанова Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14 стосується того,що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений; постанова Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-249цс15 стосується інших фактичних обставин, у яких кінцевий термін основного зобов'язання встановлений до 28 червня 2026 року; постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 стосується інших фактичних обставин, зокрема, що судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім того, звернення банку за захистом своїх прав у цій справі відбувалось у межах строку позовної давності.

Вважала, що наведені банком правові позиції не підлягають застосуванню, оскільки стосуються інших фактичних обставин справи. Зазначала, що суди попередніх інстанцій правильно застосували правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, згідно якої позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, а договір про збільшення позовної давності укладається письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 24 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 2 311 грн 30 коп. терміном до 23 вересня 2012 року, який є кінцевим строком виконання зобов'язань,зі сплатою 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 79 грн 05 коп.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка за розрахунком банку станом на 2 лютого 2016 року становила 31 846 грн 47 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 636 грн 86 коп., заборгованість по процентам в розмірі 2 грн 19 коп., заборгованість по комісії в розмірі 904 грн 19 коп.; пеня в розмірі 28 310 грн 54 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) в розмірі 1 492 грн 69 грн.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

У частині першій статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитно-заставний договір.

Вирішуючи спір, суди правильно виходили із того, що до позовної заяви банком було додано Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які не містять підпису позичальника, тому не можна вважати, що саме ці Умови діяли на час підписання нею анкети-заяви, що ними було узгоджено відсоткову ставку за кредитом, неустойку, комісію тощо. Тобто, доводи банка про збільшення строку позовної давності є необґрунтованими.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року № 14-154цс18, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Встановлено, що представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 38-43).

Таким чином, загальний строк позовної давності щодо основного зобов'язання за кредитним договором сплив 24 вересня 2015 року, щодо стягнення неустойки (пені) - 24 вересня 2013 року, проте банк звернувся із позовною заявою до суду у лютому 2016 року.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові, оскільки банком пропущено строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту та неустойки (пені), а право банка нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування(23 вересня 2012 року).

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк