Постанова

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 210/3064/16-ц

провадження № 61-12696св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року у складі судді Вікторович Н. Ю. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала на посаді оператора управління сортопрокатного цеху № 3 Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». У 2002 році без відповідного наказу її було звільнено з вищевказаної посади та видано трудову книжку із зазначенням лише розпорядження, з яким вона не ознайомлена. Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим, так як вона не мала бажання припиняти трудові відносини, доглядала за дітьми. Враховуючи викладене, просила поновити її на попередній роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення, а також відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 20 тис. грн.

В запереченнях на позовну заяву ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вказувало на те, що звільнення позивача є законним, а тому відсутні підстави для поновлення її на роботі та виплати середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні. За 14 років від ОСОБА_4 жодного разу не надходило до підприємства будь-яких запитів щодо причин її звільнення.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4 було законним, а тому підстав для поновлення її на роботі та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу немає. Вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки дії відповідача щодо звільнення були правомірними. При цьому місцевий суд виходив з того, що позов не підлягає задоволенню, зокрема у зв'язку з пропуском позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у зв'язку з їх недоведеністю та безпідставністю, однак помилково застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про що зазначив у мотивувальній частині рішення.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було помилково встановлено, що звільнення відбулося на підставі її особистої заяви та відповідало її волевиявленню. Так, місцевим судом неодноразово було зобов'язано відповідача надати вказану заяву для дослідження її в судовому засіданні. Проте цей доказ надано не було, що ставить під сумнів його існування. Її звільнення відбулося за незрозумілою процедурою без написання нею відповідної заяви, а тому вже з цих підстав є незаконним. Судами обох інстанції було проігноровано той факт, що її звільнили на підставі розпорядження, а не наказу, що суперечить статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

12 липня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 березня 2018 року справу № 210/3064/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала оператором управління сортопрокатного цеху № 3 Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Розпорядженням Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» від 17 січня 2002 року № 2 ОСОБА_4 як оператора управління сортопрокатного цеху № 3 було звільнено із займаної посади з 01 лютого 2002 року на підставі статті 38 КЗпП України у зв'язку з поданням нею заяви про звільненнядля догляду за дітьми до 14 років.

В архівних документах наказу (розпорядження) про звільнення ОСОБА_4 не знайдено.

ОСОБА_4 отримала трудову книжку, що засвідчено її особистим підписом в особовій картці працівника.

Позивач не зверталася до роботодавця із заявою про видачу їй копії розпорядження від 17 січня 2002 року № 2.

Відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини другої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установлено, що звільнення позивача відбулося на підставі її особистої заяви та відповідало її волевиявленню. ОСОБА_4 після звільнення у 2002 році отримала трудову книжку та працювала на різних роботах і не зверталася до керівництва підприємства з жодними претензіями чи зауваженнями.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю та безпідставністю.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв'язку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року.

Рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду є законними й обґрунтованими, відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_4 про те, що судом апеляційної інстанції було помилково встановлено, що звільнення відбулося на підставі її особистої заяви та відповідало її волевиявленню, є безпідставними.

Судами встановлено, що позивач працювала на іншій роботі, що нею не заперечувалося, і відповідно не могла працювати на посаді, з якої була звільнена у 2002 році.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що її звільнення відбулося на підставі розпорядження, а не наказу, що суперечить статті 24 КЗпП України, також не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Таким чином, звільнення позивача могло відбутися як на підставі наказу, так і на підставі розпорядження, що не суперечить статті 24 КЗпП України.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про не надання відповідачем оригіналу заяви ОСОБА_4 про звільнення з роботи у 2002 році. Згідно з пунктом 508 Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням термінів зберігання документів», затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року № 41 (який був чинний на час звільнення), документи до наказів з особового складу (листки з обліку кадрів, заяви, подання, доповідні записки, довідки, копії довідок, обхідні листи), що не ввійшли до складу особових справ, зберігаються три роки.

Оскільки строк зберігання заяви про звільнення позивача з підприємства становив три роки, посилання на те, що її звільнено без відповідної зави, так як така заява відсутня у відповідача, не спростовує факту подання заяви, на підставі якої її було звільнено з роботи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 лютого 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов