Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 323/2151/17 Головуючий у 1 інстанції: Плечищевої О.В.
провадження № 22-ц/778/2214/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

П О С Т А Н О В А
19 липня 2018 року м. Запоріжжя
Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Маловічко С.В.
суддів: Гончар М.С.
ОСОБА_2
при секретарі: Ващенко З.С.
позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6
представника відповідача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третя особа - Преображенська сільська рада (обєднана територіальна громада) Оріхівського району Запорізької області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками,
У серпні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа: Преображенська сільська рада (обєднана територіальна громада) Оріхівського району Запорізької області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що у 1994 році їм: ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як членам колгоспу КСП «Таврія» згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994р. виділено та наділено в натурі земельні ділянки під городи відповідно: ОСОБА_3 площею 1,00 га; ОСОБА_5 площею 0,56 га; ОСОБА_4 площею 0,80 га. Згідно цього ж рішення земельними ділянками різної площі було наділено й інших членів колгоспу. В комісію по виділенню земельних ділянок в натурі входили головний агроном КСП «Таврія» ОСОБА_9 та землевпорядник Микільської сільської ради ОСОБА_10, а також надавав допомогу землевпорядник Микільської сільської ради ОСОБА_11 З моменту виділення і по 2014 рік земельні ділянки використовувались ними за призначенням, але право власності на них не було зареєстроване в жодного з позивачів.
Вважають, що у відповідності до ст. 119 ЗК України вони набули право власності на
вказані земельні ділянки, оскільки добросовісно, відкрито і безперервно користуються ними протягом 15 років, але не мають на них відповідних документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. Земельний податок сплачувався ними у повному обсязі, заборгованості за земельним податком ні в кого немає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Преображенської сільської ради.
Згідно з технічним звітом Запорізького земельно-кадастрового бюро та картографічного матеріалу КСП «Таврія», якими зафіксовано розпаювання земель цього сільськогосподарського підприємства, суміжним землекористувачем щодо місця розташування земельних ділянок позивачів стала ОСОБА_7, якій було виділено на пай земельну ділянку площею 12,7 га, яку остання до 2013 року включно надавала в оренду, за період якої її земельна ділянка була захаращена багаторічними насадженнями за рахунок розростання суміжної з земельною ділянкою полезахисної смуги.
У липні 2014 року їм стало відомо, що ОСОБА_7 звернулася до Оріхівської районної адміністрації з проханням приведення площі, зазначеної у державному акті чи сертифікаті на пай/земельну ділянку у відповідність в натурі. Безпосередньо вивченням цього питання займався працівник Оріхівської районної адміністрації ОСОБА_12 Згідно висновків комісії причиною зменшення площі паю стало саме розростання полезахисних смуг. З метою приведення площі земельної ділянки у відповідність з державним актом (сертифікатом) рекомендовано викорчувати дерева та паростки дерев, які знаходяться на території поля і займають площу, яка повинна використовуватися для вирощування сільськогосподарських культур. Безпосередньо ОСОБА_12 було розяснено їм як власникам городів, що межують з земельною ділянкою ОСОБА_7, що приведення площі земельної ділянки ОСОБА_13 повинно відбутися за рахунок розчищення саме її земельної ділянки від паростків та дерев.
Однак, незважаючи на висновки комісії, ОСОБА_13 у 2014 році не розчистила свою земельну ділянку, а засіяла як свою, так і частину їхніх земельних ділянок, пояснюючи, що це тепер її земля, але не надаючи жодних підтверджень цьому факту. Проте, ні Микільська сільська рада, ні її правонаступник Преображенська обєднана територіальна громада не вносили рішень щодо зменшення земельних ділянок, наданих їм згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994р., що підтверджується наданими органом місцевого самоврядування довідками.
Як видно з технічного звіту Запорізького земельно-кадастрового бюро, картографічних матеріалів КСП «Таврія», які зберігаються у Преображенській обєднаній територіальній громаді (раніше - Микільській сільській раді) та схеми поля, наданої листом Оріхівської районної державної адміністрації від 16.07.2015р. за № 09-КО-056-2/502, відбулося зміщення меж земельних ділянок на земельні ділянки городів, наданих позивачам згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 р.
Вказаними діями ОСОБА_13 порушила їхні конституційні права щодо безперешкодного володіння своїм майном земельними ділянками. Посилаючись на вказані обставини, позивачі в позові просили зобовязати ОСОБА_7 усунути перешкоди у здійсненні права користування земельними ділянками, що належать ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, наданими згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994р., шляхом відновлення меж та стану належних їм земельних ділянок.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивачів на користь відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі по 1493 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Павлен-

ко В.М. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду у зв»я-

зку з неправильним встановленням дійсних обставин справи, порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянтів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в частині вирішення спору по суті з таких підстав.

Стаття 367 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 зазначеної норми суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для їх задоволення, оскільки позивачами належними та допустимими доказами не було доведено того факту, що відповідач чинить їм перешкоди у здійсненні права користування земельними ділянками.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Юридичне визначення права власності на землю і права користування землею не є тотожним.

Так, ч. 1 ст. 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право користування землею реалізується у формі права постійного користування земельною ділянкою і право оренди земельної ділянки.

Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною першою статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Позивачі вказували, що є володільцями земельних ділянок, які надані їм при розпаюванні земель КСП «Таврія» та якими вони користуються з 1994р. по теперішній час, сплачуючи податок за землю, а відповідач ОСОБА_7 є володільцем сусідньої земельної ділянки, яка межує з їх земельними ділянками. Оскільки відповідач змістила свою земельну ділянку в бік належних їм, зайнявши частину їх земельних ділянок, та добровільно відмовляється усунути ці перешкоди, поновивши дійсні межі, то просили в судовому порядку зобов»язати ОСОБА_7 відновити межі та стан належних їм земельних ділянок.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачами надано протокол № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994р., згідно якого для надання людям під городи виведено 150 га землі та доручено комісії додати до наявних у людей городів до 1 га кожному. До протоколу додано просте креслення наділів без прив»язки до будь-яких координат чи об»єктів, а також до інших власників чи користувачів земель з інших боків ( а.с. 11-12).

Згідно наданого креслення ОСОБА_5 призначалось дві земельні ділянки, які розташовані окремо одна від одної, одна площею 0,44 га, друга 0,56 га; ОСОБА_3 1,0 га, ОСОБА_4 0,80 га. Серед землекористувачів сусідніх ділянок на кресленні відсутнє прізвище відповідача ОСОБА_7

Згідно довідки № 01-32/194 від 05.10.2015р., виданої Микільською сільрадою Оріхівського району Запорізької області, по даним погосподарського обліку станом на 2011р. земельні ділянки значаться серед інших також за: ОСОБА_4 у розмірі 2,26 га ( у 1995р. було 1,05 га), ОСОБА_3 у розмірі 2,36 га ( у 1995р. було 1,92 га), ОСОБА_5 у розмірі 1,46 га ( у 1995р. було 1,26 га), та ці розміри земельних ділянок збереглись за позивачами станом на 01.04.2017р. Серед вказаних осіб відсутнє прізвище відповідача ОСОБА_7 ( а.с. 14, 15).

Отже, з вказаних документів вбачається, що позивачам надані в користування земельні ділянки зазначеної площі, вони ними користуються фактично та сплачують земельний податок, але визначити їх місцезнаходження за наданими документами та спільність їх меж з земельною ділянкою відповідача ОСОБА_7 на підставі вказаних документів не уявляється можливим, оскільки вони не містять плану розташування земельних ділянок на місцевості з прив»язкою до координат та об»єктів, а також відомостей щодо власників або користувачів земельних ділянок з різних боків.

Крім того, вбачається, що станом на час паювання земель КСП «Таврія» кожен з позивачів вже мав одну земельну ділянку в користуванні під город, додаткового отримав згідно з вказаним рішення зборів з розпаювання земель КСП «Таврія», а також їх розмір ще був збільшений за час після розпаювання. Тобто станом на 2014р., коли виник спір між сторонами у справі, земельні ділянки кожного з позивачів були збільшені порівняно з 1995р., але підстави для їх збільшення та в який бік, за яким рішення і якого органу матеріали справи не містять.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачі пояснювали, що після прийняття рішення про надання їм земельних ділянок на підставі рішення загальних зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» 29 жовтня 1994р. комісія показала їх на місцевість, де вони розташовані, та зробила їх обміри, але подальшим оформленням докуме-

нтації на ці земельні ділянки вони не займались за браком коштів.

Натомість, відповідач ОСОБА_7, заперечуючи проти позову, надала докази на підтвердження того, що земельна ділянка площею 12,7 га належить їй на праві власності, яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка має чітко визначені межі та місце розташування, їй присвоєно кадастровий номер та вона не межує з земельними ділянками позивачів.

Так, відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю І-ЗП № 026735, виданого у 27.08.1998 році, ОСОБА_7 на підставі рішення Микільської сільської ради № 2 від 21.04.1998р. належить земельна ділянка площею 12,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якій присвоєно кадастровий номер :02:001:0040 (а.с. 59),

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на земельну ділянку площею 12,7 га з кадастровим номером :02:001:0040 було зареєстровано 11.12.2014 року за ОСОБА_7 (а.с. 60).

З технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) вбачається, що земельна ділянка площею 12,7 га, кадастровий номер :02:001:0040, яка належить відповідачу ОСОБА_7, межує з південно-західної та північно-західної сторін з землями державної власності, з південно-східної сторони з земельною ділянкою ОСОБА_14, з північно-східної сторони - з польовою дорогою (землями державної власності) (а.с.64-69).

А отже, з наданих відповідачем документів вбачається, що земельна ділянка, яка належить їй на праві власності, жодним чином не межує з земельними ділянками позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, а тому доводи останніх про те, що відповідач чинить їм перешкоди у здійсненні їхнього права користування земельними ділянками шляхом їх засівання, не заслуговують на увагу як такі, що не підтверджуються належними і допустимими доказами у справі.

Можливо, з боку, з якого земельна ділянка ОСОБА_7 межує із землею, що знаходиться у державній власності, і знаходяться земельні ділянки позивачів, але з огляду на відсутність у них будь-яких документів на ці земельні ділянки із визначенням їх меж в натурі на місцевості, такі ствердження носять характер припущення і не можуть бути підставою для вирішення спору в бік покладення обов»язку на законного власника, права якого підтверджені державною реєстрацією, усувати перешкоди землекористувачам, права яких не оформлені в належний установлений законом спосіб.

Відповідно до приписів ч.1. ст. 181 ЦПК України земельні ділянки належать до нерухомих речей.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦПК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 зазначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.

А відтак, позивачі, до теперішнього часу не оформивши права на свої земельні ділянки, позбавлені можливості довести свої порушені права землекористувачів, у зв»язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення їх позову.

Оскільки апеляційна скарга за своїм змістом є тотожною з позовною заявою, а докази

та обставини, на які посилаються позивачі в апеляційній скарзі, були предметом дослідження

суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, нових доказів апеляційному суду позивачами надано не було, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову та вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права в частині вирішення спору по суті.

Між тим, беручи до уваги доводи апеляційної скарги про занадто великий розмір витрат на правничу допомогу, який стягнутий з них судом першої інстанції, апеляційний суд також не погоджується з розміром стягнутих на користь відповідача витрати на правничу допомогу.

Так, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_7 у даній справі представляв адвокат ОСОБА_8 (а.с.70).

Відповідно до акту виконаних робіт від 13 вересня 2017 року, ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 були надані наступні послуги: опрацювання матеріалів справи, надання ОСОБА_7 розяснень щодо її прав та обовязків по даній справі, розроблено стратегію захисту її прав та замовлено участь адвоката у судовому засіданні 13.09.2017 року. Всього адвокатом було затрачено сім годин. Вартість наданих ОСОБА_7 послуг адвокатом ОСОБА_8 становить 4 480 грн. (а.с 73). Вказана суму ОСОБА_7 була сплачена, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів від 05.09.2017 року в сумі 3 500 грн. та від 13.09.2017 року в сумі 980 грн. (а.с. 74).

Вартість наданих послуг адвокатом ОСОБА_8 була розрахована відповідно до ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20.12.2011 року, який втратив чинність з 15.12.2017 року на підставі Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

У звязку з зазначеним, беручи до уваги положення ст. 137 ЦПК України та враховуючи такі обставини: справа не становить підвищеної складності за характером спору, у відповідача на час розгляду справи малась в наявності вся документація, на підставі якої сторона відповідача заперечувала проти позову, час судового засідання 13.09.2017р. становив лише 13 хвилин, а тому з урахуванням обсягу попередніх послуг, витраченого на них часу, часу участі в судовому засіданні, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розмір стягнутих на користь відповідача витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з 4 480 грн. до 1 280 грн. Тому в частині стягнутого судом з позивачів розміру витрат на правову допомогу рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення до 1280 грн., тобто по 425 грн. з кожного позивача.

Керуючись ст. ст. 137, 374, 376, 381, 382 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року у цій справі змінити в частині стягнутого розміру правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, адреса: Запорізька область, Оріхівський район, с. Микільське, вул. 40 років Перемоги, буд.86), ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2, адреса: Запорізька область, Оріхівський район, с. Микільське, вул. 40 років Перемоги, буд.80), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3, адреса: Запорізька область, Оріхівський район, с. Микільське, вул. 40 років Перемоги, буд.92) на користь ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_4, адреса: Запорізька область, Оріхівський район, с. Микільське, вул. 40 років Перемоги, буд.8) суму правничої допомоги у розмірі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень, по 425 (чотириста двадцять пять) гривень з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 липня 2018р.

Головуючий:

Судді: