Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа №541/1984/15-ц

провадження №61-3969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року у складі судді Сидоренко Ю. В. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю., Чічіля В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який надалі уточнено та доповнено вимогою про виселення відповідача.

На обґрунтування позову зазначило, що 13 серпня 2007 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 183 М, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 42 130,00 доларів США зі сплатою процентної ставки 10,7% річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 13 серпня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № 183-М, за умовами якого ОСОБА_3 передала ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 32,2 кв. м.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року у розмірі 312 366,19 грн. Вказане судове рішення не виконано, внаслідок чого станом на 02 квітня 2015 року заборгованість позичальника становить 4 304 736, 12 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості відповідача перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 183-М від 13 серпня 2007 року у розмірі 1 876 699, 24 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження за початковою ціною 600 770, 00 грн. Передано позивачу в управління до моменту реалізації предмета іпотеки вказану квартиру. Виселено ОСОБА_3 з двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від15 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року змінено. Зменшено розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 183-М від 13 серпня 2007 року з 1 876 699, 24 грн до 1 116 248,49 грн. В іншій частині позову відмовлено. Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ Банк «Фінанси та Кредит».

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалені у справі судові рішення, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

16 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

22 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

24 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року достроково розірвано кредитний договір від 13 серпня 2007 року, та відповідно припинено зобов'язання між сторонами, тому нарахування банком відсотків та пені за кредитним договором до квітня 2015 року, тобто після його розірвання, є незаконним.

Судом апеляційної інстанції не враховано, що розмір заборгованості, яка існує у відповідача перед банком, визначено рішенням суду від 20 квітня 2009 року, тому позовні вимоги банку в частині розміру вимог є необґрунтованими.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що розмір заборгованості вдвічі менший за вартість іпотечного майна та не обґрунтував необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами не надано належної оцінки тій обставині, що позивач під час розгляду справи не надав доказів на підтвердження заходів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували позовну давність до вимоги про визначення розміру заборгованості відповідача перед банком.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, а судових рішень - без змін, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 183-М, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 42 130,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 10,7 % річних для придбання двокімнатної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 32,2 кв. м. Позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти до 12 серпня 2027 року шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 175,54 доларів США згідно з графіком зниження розміру заборгованості.

З метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору 13 серпня 2007 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено іпотечний договір № 185-М, предметом якого є двохкімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Пунктом 2 іпотечного договору передбачена можливість зміни процентної ставки за користування кредитом, при цьому обов'язок укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду покладено на іпотекодавця.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час зміни процентної ставки у справі) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є недійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

З огляду на зазначене, зміна процентної ставки за кредитним договором не призводить до недійсності чи припинення договору іпотеки, враховуючи, що відповідна вимога відповідачем заявлена не була.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року достроково розірвано кредитний договір № 183-М від 13 серпня 2007 року, який укладений між ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» і ОСОБА_3 Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4 на користь ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» 310 636,19 грн заборгованості за кредитним договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначені загальні умови виконання зобов'язання.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставі, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Отже, враховуючи вказане положення закону Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що розмір заборгованості вдвічі менший за вартість іпотечного майна, тому відсутня необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набранням рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору.

Умовами договору іпотеки, укладеного 13 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3, встановлено, що договір припиняє свою дію з припиненням основного зобов'язання. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, отже, основне зобов'язання не є припиненим.

Посилання в касаційні скарзі ОСОБА_3 на пропуск позивачем позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки відповідні доводи були предметом перевірки апеляційного суду. Апеляційний суд виходив з того, що доказів сплати частини заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2007 року відповідачами не надано.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року

№ 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо застосування позовної давності.

Доводи касаційної скарги про нарахування банком відсотків та пені за кредитним договором до квітня 2015 року, тобто після його розірвання, не відповідають обставинам справи з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції, змінивши рішення суду першої інстанції, виходив з того, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_3 кредитний договір від 13 серпня 2007 року достроково розірвано, тому нарахування відсотків та комісії за ним припиняється з часу набрання законної сили вказаним рішенням суду, а саме з 29 квітня 2009 року.

Вказаний висновок відповідає правовому висновку Великої Палати, висловленого у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює обставини справи та не оцінює докази справі.

Більшість доводів касаційної скарги були доводами апеляційної скарги, які були предметом розгляду апеляційного суду.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик