Справа № 310/4840/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі :

головуючого судді Білоусової О.М.

за участі секретаря судового засідання Шевченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянськ цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника, заінтересована особа Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

В С Т А Н О В И В :

25.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника, яку обґрунтовувала тим, що 31.07.2009 року уклала шлюб із ОСОБА_2 та 06.02.2018 року її чоловік ОСОБА_1 помер.

Вказує, що разом із чоловіком є внутрішньо переміщеними особами. Заявник 07.06.2018 року звернулась до Бердянського обєднаного управління ПФУ в Запорізькій області із заявою про переведення із пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, однак їй було відмовлено через відсутність документу, що засвідчує факт перебування на утриманні, у звязку із чим і звертається до суду.

Представник заявника за довіреністю ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій вимоги підтримала, просила задовольнити (а.с. 23).

Представник заінтересованої сторони Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ОСОБА_4 надала в судове засідання заяву про розгляд справи без участі представника та долучення до матеріалів справи копії розпорядження про розмір нарахованої пенсії ОСОБА_2 (а.с. 24-25).

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 31.07.2009 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11).

06.02.2018 року ОСОБА_2 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.12).

До моменту смерті чоловіка подружжя проживало разом за адресою: Мелітопольське шосе, 100А кв. 3, м. Бердянськ, Запорізька область, що підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб № /23410 від 30.11.2017 року та № /23409 від 30.11.2017 року (а.с. 9, 10).

Факт проживання подружжя разом також підтверджується копією акту обстеження № 192 від 20.02.2018 року (а.с. 13).

07.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із зверненням щодо переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, та листом Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 253/с-4 від 18.06.2018 року їй було відмовлено, оскільки акт обстеження, наданий заявником та завірений адміністрацією м. Торез Донецької області, виданий органами влади невизнаної ДНР (а.с. 14-15).

Як вбачається з довідок Бердянського обєднаного управління ПФУ в Запорізькій області з січня по травень 2018 року ОСОБА_1 отримувала пенсію у розмірі 1 373,00 грн. в місяць (а.с. 16), а її чоловік ОСОБА_2, померлий 06.02.2018 року, отримував пенсію з жовтня 2017 року по січень 2018 року у розмірі 9 073,10 грн. в місяць (а.с.25).

Таким чином, пенсія покійного чоловіка була основним джерелом засобів для існування та проживання сімї.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

На підставі статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у звязку із втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також значення, яке має встановлення данного юридичного факту для реалізації прав заявника, суд оцінюючи докази у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить заявник, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту перебування на утриманні має для заявниці юридичне значення і потрібне для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника, суд вважає за можливе встановити факт перебування ОСОБА_1, на утримані свого чоловіка ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 76, 258, 259, 263-265, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, ІПН НОМЕР_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, який помер 06.02.2018 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_5