Справа № 369/5894/17 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/2968/18 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 20 26.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Гуль В.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання правочину недійним та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивований тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, від якого мають спільну дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 22 лютого 2012 року. В результаті поділу спільного майна за нею та відповідачем рішенням апеляційного суду Київської області визнано за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що за рішеннями судів з відповідача на утримання доньки стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини всіх його доходів та додаткові витрати в розмірі 16874,94 грн. Внаслідок нерегулярної сплати відповідачем аліментів у нього утворилася заборгованість в розмірі 46893,37 грн., у зв'язку з чим державним виконавцем було накладено арешт на майно відповідача, в тому числі і на частину квартири. Про ареш було відомо як ОСОБА_3, так і його матері ОСОБА_4 відповідачам у справі, незважаючи на це між ними 20 квітня 2017 року укладений договір дарування 1/2 частини вищевказаної квартири, що порушує права їх дитини-інваліда, бо дозволяє обійти батьківський обов'язок по сплаті аліментів. Вважає, що вказаний договір дарування 1/2 частини квартири має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст.202, 203, 215, 216, 234, 717 ЦК України як укладений в період дії арешту, що суперечить закону, а також як фіктивний правочин, оскільки дії сторін не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а між відповідачами існував умисел на приховання даного майна від можливого звернення стягнення для виконання грошового зобов'язання по аліментам в розмірі 63768,31 грн. Зважаючи на що, оспорюваний договір дарування порушує її законні інтереси та інтереси її малолітньої дитини-інваліда, вона не будучи його учасником має право його оспорити.

Крім того, зазначала, що через неодноразові безпідставні спроби ОСОБА_4 перерозділити майно колишнього подружжя шляхом подання безпідставних позовів, зробити неможливим виконання судових рішень про стягнення аліментів з ОСОБА_3, вона зазнала душевних хвилювань, що вплинуло на її здоров'я, зазнала суттєвих фінансових витрат на лікування та неодноразові судові процеси. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 200000 грн.

Враховуючи наведене, просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на її користь моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задоволити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що арешт державним виконавцем майна відповідача, відомості про який відсутні у державному реєстрі, не перешкоджає відчуженню нерухомого майна, оскільки за усталеною судовою практикою укладення правочину про відчуження майна, яке перебуває під арештом, є недійсним, незважаючи на відсутність реєстрації такого обтяження. Суд не врахував, що про наявність арешту майна відповідачі були обізнані, а також не врахував відсутність у відповідача іншого майна в тому числі трьох автомобілів, на чому той наполягав. Суд помилково не залучив до участі у справі малолітню дитину. Суд залишив поза увагою фіктивність правочину, бо відповідач продовжував фактично володіти і користуватися квартирою, а його мати відповідачка ОСОБА_4.у квартирі не проживає і не відвідує її. Суд не врахував, що у квартирі мешкає з матір'ю, хоча і не зареєстрована, її дитина-інвалід. Зазначила, що не оскаржує рішення в цій частині відмови у задоволенні моральної шкоди.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подали.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та у якості представника відповідача ОСОБА_3, в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Служба у справах дітей Солом'янської районної в м.Києві державної адміністрації направила до суду листа про розгляд справи у її відсутність.

Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської областіналежним чином повідомлена про час розгляду справи, до суду не з'явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування 1/2 частини квартири, з огляду на те, що договір дарування не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та не порушує прав позивачки.

При цьому суд виходив з того, що на момент укладення відповідачами оспорюваного правочину відомості про арешт нерухомого майна у вигляді 1/2 частини спірної квартири, накладений постановами державних виконавців, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відсутні. А позивачкою у свою чергу не надано суду доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знали, що станом на 20 квітня 2017 року наявні та чинні арешти, оскільки у відповідних реєстрах дані були відсутні.

Також, суд керувався тим, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів наявності підстав, передбачених ст.234 ЦК України, для визнання фіктивним оспорюваного договору дарування частини квартири.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У ст.719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування, зокрема договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із 06 червня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 22 лютого 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розлучення між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2012 року позов ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ майна подружжя задоволено частково. Розподілено між сторонами рухоме майно та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 різницю у вартості ідеальних часток в розмірі 4000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2013 року суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із грудня 2007 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири. У власності ОСОБА_3 залишено 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на дану квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку.

Постановою державного виконавця від 09 березня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_3 у межах суми боргу - 4550 грн. щодо сплати на користь ОСОБА_2 різниці у вартості ідеальних часток.

Також встановлено, що між сторонами існують спори щодо сплати аліментів та додаткових витрат на утримання доньки сторін ОСОБА_5.

Так, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, починаючи з 30 січня 2012 року і до повноліття дитини. На виконання рішення суду 24 травня 2012 року був виданий виконавчий лист, який пред'явлений до примусового виконання до Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Київській області (ВП №47277869).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 16874,97 грн.

Вказані судові рішення перебувають на виконанні Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області.

Постановою державного виконавця від 22 липня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_3 у межах суми стягнення - 42343,37 грн.

Солом'янським районним судом м. Києва з лютого 2017 року розглядається скарга ОСОБА_3 на дії та бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС ГТУЮ в Київській області щодо нездійснення перерахунку заборгованості по аліментам та накладення арешту на майно незаконними, зобов'язання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості з врахуванням квитанцій про сплату аліментів на користь ОСОБА_5 та зобов'язання зняти арешти.

Окрім того, судом встановлено, що 20 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та його матір'ю ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_3 передав у дар матері належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

На момент укладання договору відомості про арешт майна, накладений постановами державних виконавців від 09 березня 2016 року та від 22 липня 2016 року, в тому числі відомості про арешт 1/2 частини спірної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відсутні.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що на момент укладення між відповідачами договору дарування арешт майна, накладений державним виконавцем, не був у встановленому законом порядку зареєстрований, що не перешкоджало укладенню договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що укладення правочину про відчуження майна, яке перебуває під арештом, є недійсним, незважаючи на відсутність реєстрації такого обтяження, що підтверджується усталеною судовою практикою не грунтуються на законі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, закон чітко встановлює, що обтяження речових прав у вигляді арешту нерухомого майна підлягає обов'язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації.

Поскільки реєстрація арештів, накладених державним виконавцем на рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3, не була здійснена у встановленому законом порядку, то відповідно такого обтяження його майна як арешт не виникло, що відповідає приписам ч.2 ст.3 вищевказаного Закону.

Посилання ОСОБА_2 на усталену судову практику з цього приводу, зокрема на постанови Верховного Суду України: від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17; від 31 травня 2017 року у справі № 6-599цс17 та від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1361цс17, безпідставні, оскільки всі наведені скаржником постанови стосуються виключно оспорення правочинів, вчинених в період дії арешту, накладеного ухвалою суду в порядку забезпечення позову, тобто стосуються справ з іншими фактичними обставинами.

При цьому колегія суддів виходить з того, що судове рішення у формі ухвали суду про накладення арешту і постанова державного виконавця про накладення арешту різняться за своєю правовою природою та наслідками, які вони породжують.

Якщо ст.124 Конституції України визначає принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст.14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову, яка підлягає негайному виконаню, на що прямо вказує закон, то у відношенні постанови державного виконавця про накладення арешту такі положення закону відсутні. Ні Закон України «Про виконавче провадження», ні інше законодавство не містить положень щодо негайного виконанння постанови державного виконавця, навпаки Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»встановлює обов'язковість реєстрації обтяжень та їх виникнення саме з моменту реєстрації.

З викладених вище підстав необгрунтовані і доводи скарги про обізнаність відповідачів про наявність арешту, як такі, що не мають правового значення при вирішенні спору.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування як фіктивного.

Суд прийшов до вірних висновків про відсутність належних та допустимих доказів наявності підстав, передбачених ст.234 ЦК України, для визнання фіктивним оспорюваного договору дарування 1/2 частини квартири.

Доводи скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що суд залишив поза увагою фіктивність правочину, бо відповідач продовжував фактично володіти і користуватися квартирою, оплачувати комунальні послуги, а його мати у квартирі не проживає і не відвідує, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для визнання даного правочину недійсним як фіктивного.

Відповідно до роз'яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Так, відповідачка ОСОБА_4 (колишня свекруха позивачки) пояснила в апеляційному суді, що між нею і позивачкою, яка мешкає у спірній квартирі з донькою, склалися вкрай неприязні стосунки, а тому вона не має змоги проживати у спірній квартирі. Такі доводи є переконливими і узгоджуються із викладеними позивачкою у позові обставинами, яка зокрема зазначає, що через неодноразові безпідставні спроби ОСОБА_4 перерозділити майно колишнього подружжя шляхом подання безпідставних позовів, зробити неможливим виконання судових рішень про стягнення аліментів з ОСОБА_3, вона зазнала душевних страждань.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки сторонами не вчинено ніяких дій на виконання даного правочину необгрунтовані та суперечать положенням ст.717 ЦК України, відповідно до якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом даної норми за договором дарування сторони мають вчинити лише дії щодо передачі-прийняття майна і ніяких інших дій на виконання договору сторони не зобов'язані вчиняти.

Відповідно до п.2.1 оспорюваного договору дарування його сторони ОСОБА_3 і ОСОБА_4 визначили, що прийняття обдаровуваною ОСОБА_4 документа, який посвідчує право власності на частину квартири, та ключів від квартири є прийняттям дарунка. Згідно п.3.10 договору дарування сторони підтвердили, що договір складено у двох примірниках, з яких один призначається для зберігання в справах приватного нотаріуса, а другий виданий обдаровуваній ОСОБА_4 Отже, остання, прийнявши нотаріально посвідчений договір дарування, який є документом, що посвідчує право власності на частину квартири, та ключі, прийняла дарунок і виконала обов'язки, передбачені договором.

Аналогічна позиція викладена у роз'ясненнях п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржниці про те, що оспорюваний договір дарування порушує права малолітньої дитини на отримання аліментів, як безпідставні, оскільки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 існує спір щодо розміру необхідних до сплати аліментів, який розглядається Солом'янським районним судом м.Києва за скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС ГТУЮ в Київській області щодо нездійснення перерахунку заборгованості по аліментам.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, що виразилося у незалученні до участі у справі у якості позивача малолітньої дитини сторін безпідставні.

Цивільний процесуальний закон не передбачає можливості залучення до участі у справі іншого позивача, таке можливо лише у відношенні відповідача згідно ст.51 ЦПК України (залучення іншого співвідповідача, заміна неналежного відповідача) чи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору згідно ст.53 ЦПК України (залучення третьої особи).

Залучення судом іншого позивача буде грубо порушувати положення процесуального закону щодо диспозитивності цивільного судочинства, закріплені у ст.13 ЦПК України, згідно ч.1 якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Такому положенню кореспондуються приписи ч.1 ст.4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, захист прав особи здійснюється судом на підставі звернення особи, поданого у встановленому процесуальним законом порядку, а не шляхом залучення її у якості позивача за зверненням іншої особи, як помилково вважає скаржниця ОСОБА_2 В тому числі це стосується захисту прав неповнолітньої особи, де її батьки як законні представники вправі подати позов до суду в інтересах дитини.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: