Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/13425/16
Номер провадження 22-ц/796/4856/2018
Головуючий у суді першої інстанції М.Ю. Тітов
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
24 липня 2018 року місто Київ

Номер справи 756/13425/16

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Омега - Банк»

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року, ухваленого у складі судді Тітова М.Ю. в приміщенні Оболонського районного суду м.Києва об 11 год. 50 хв. (інформація про дату складення повного рішення відсутня)

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала до суду позов до ПАТ «Омега - Банк», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання правочинів недійсними, мотивований тим, що 03.03.2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега-Банк», було укладено кредитний договір № 1003/0308/55-003, за умовами якого вона отримала кредит у сумі 31900 доларів США під 11,9% річних, строком до 03.03.2018 року. У подальшому, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15 про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором. Вказала, що 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу про передачу прав відступлення за кредитними договорами, на підставі якого право вимоги за кредитним договором № 1003/0308/55-003 від 03.03.2008 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Зазначила, що вона є споживачем кредитних та фінансових послуг, за отримані в кредит кошти придбала квартиру № 46 у будинку №28 корпус 2 по вулиці Полтавській у м. Кіровоград, площею 51,16 кв.м. для свого сімейного, домашнього користування, а тому ПАТ «Сведбанк» не мав законних підстав для відступлення права вимоги за споживчим кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс», який, в свою чергу, не мав підстав відступати своє право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи». Крім того, фактори ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» на час укладення спірних договорів не мали права здійснювати операції з валютою у зв'язку із відсутністю у них відповідної ліцензії. На підставі викладеного вважає, що договори факторингу не відповідають вимогам законодавства України, Конвенції про міжнародний договір, Розпорядженню Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, а тому просила визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині передачі споживчого кредитного договору №1003/0308/55-003 від 03.03.2008 і договір факторингу від 28.11.2012, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі вказаного кредитного договору.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ПАТ «Омега - Банк», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання правочинів недійсними.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалив рішення без отримання належних доказів заміни кредитора у зобов'язанні на підставі договорів факторингу від 28.11.2012 року, не дивлячись на те, що представник позивача неодноразово звертав увагу щодо надання відповідачами документів про перехід права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, стороною у яких виступає позивач. Судом не було встановлено фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, обставин про те, чи включені кредитний договір та договір забезпечення, стороною в яких виступає позивач, до реєстру заборгованості боржників, який є складовою оспорюваних договорів факторингу; щодо дотримання відповідачами форми відступлення прав за іпотечними договорами, які мають бути нотаріально посвідченими; щодо скріплення договорів факторингу печаткою сторін.

Вважає, що відсутність вказаних документів унеможливлює встановлення обставин щодо валюти зобов'язання, переданого за договорами факторингу. Кредитні кошти позивача було надано в іноземній валюті (долари США), а доказів про те, в якій валюті боргу право вимоги за кредитними договорами перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» і ТОВ «ФК «Вектор плюс» суд не дослідив. Викладе має істотне значення для правильного вирішення справи, в якій оспорюється дійсність договорів факторингу. Зазначила, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті) потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операції валютними цінностями.

Вважає, що договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не відповідає вимогам статті 12 Конвенції про міжнародний факторинг, статей 512, 1083 ЦК України, оскільки дозвіл від 28.11.2012 року на передачу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами ПАТ «Сведбанк» не надав ТОВ «ФК «Вектор плюс», то останній незаконно уклав договір про передачу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи» у той же день 28.11.2012 року.

Так, зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судове засідання апеляційного суду сторони і третя особа (їх представники) не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Позивач та її представник, відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Комісії. Відповідачі ПАТ «Омега Банк» і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від позивача та її представника, а також від відповідачів на час призначений для розгляду справи не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 відповідачі та третя особа не скористалися. Колегія суддів розцінила причини неявки зазначених осіб в судове засідання як неповажні. ОСОБА_3 не надала будь - яких доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, зокрема, її представника.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та її представника, представників відповідачів та третьої особи та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 11.07.2018 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених нею позовних вимог. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Так, розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги не встановлюють ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Положеннями статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до вимог статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.1,ч.2 ст. 203 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 03 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1003/0308/55-003, за умовами якого позичальник отримав в кредит грошові кошти у сумі 31900 доларів США, строком до 03.03.2018 року, під 11,90% річних, на споживчі потреби.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС - Комерцбанк», в послідуючому правонаступником якого є ПАТ «Омега-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія» Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відповідно до умов даного договору відступає Фактору свої Права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право вимоги якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуг Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимоги по договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються банком фактору за цим договором на основі «як є» без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інших обов'язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього Договору, але настане у майбутньому (п. 2.1. Договору факторингу).

Того ж дня, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить вже ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на підставі документації.

Відповідно до Витягу з реєстру заборгованості боржників №1-Б від 28 листопада 2012 року, ПАТ «Сведбанк» відступив право вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (Фактору) заборгованостей до боржників на умовах, передбачених Договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року.

Тобто, внаслідок укладення зазначених договорів відбулася заміна кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за кредитним договором під заставу житлової нерухомості від 03.03.2008 року №1003/0308/55-003, позичальником згідно якого є ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.4 цього ж Закону фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ст. 1082 ЦК України випливає, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив обставин того, чи включені кредитний договір та договір забезпечення, стороною в яких виступає позивач, до реєстру заборгованості боржників, судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, із договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року вбачається, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є юридичною особою, яка має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до Державного реєстру фінансових установ України (Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи Серія ФК № 357 від 16.11.2012 року).

Із договору факторингу від 28.11.2012 року вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» є юридичною особою, яка має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до державного реєстру фінансових установ України (Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи Серія ФК №214 від 22.09.2008 року).

Зазначене також підтверджується поясненнями представника Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у яких зазначено, що: 1) ТОВ «ФК «Вектор Плюс» внесено до державного реєстру фінансових установ як таке, що має право надавати фінансові послуги з факторингу та надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів згідно розпорядження Нацкомфінпослуг від 16.11.2012 року № 2293 «Про внесення до державного реєстру фінансових установ інформації про ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; 2) ТОВ «Кредитні ініціативи» внесено до державного реєстру фінансових установ як таке, що має право надавати фінансові послуги з фінансового лізингу та надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів згідно розпорядження Держфінпослуг від 22.09.2008 року №1121 «Про внесення до державного реєстру фінансових установ інформації про ТОВ «Кредитні ініціативи».

Отже, суд достеменно встановив, що розпорядженнями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було видано відповідні свідоцтва та їх зареєстровано як фінансові установи.

Доказів зворотного доводи апеляційної скарги не містять. Таких доказів не було надано у розпорядження суду апеляційної інстанції.

Наведене також спростовує твердження апеляційної скарги, що договір факторингу є недійсним, оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало ліцензії на здійснення таких видів фінансових послуг як факторинг, оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» ліцензія на здійснення таких фінансових послуг не потрібна.

Щодо відсутності у ТОВ «Кредитні ініціативи» ліцензії на здійснення валютних операцій, то відповідно до змісту терміну «валютні операції» та положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» самі по собі операції за договором факторингу не є валютними операціями, адже не пов'язані з переходом права власності на валютні цінності чи користування ними або використання у будь-який спосіб. Право вимоги заборгованості за кредитним договором як предмет договору факторингу не є валютною операцією, а тому відсутність у сторони договору ліцензії на здійснення валютних операцій не має правового значення для укладення договору факторингу кредитної заборгованості за валютним кредитним договором.

Відповідно до п.11) ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч.5 ст.5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

Отже, посилання позивача на те, що у фактора немає прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказана норма не відповідала вимогам ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» як акту вищої юридичної сили і виключена з розпорядження.

Доводи апеляційної скарги у тому, що договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не відповідає вимогам статей 512, 1083 ЦК України, оскільки дозвіл від 28.11.2012 року на передачу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами ПАТ «Сведбанк» не надав ТОВ «ФК «Вектор плюс», то останній незаконно уклав договір про передачу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи» у той же день 28.11.2012 року, суд апеляційної інстанції оцінює критично та відхиляє як необґрунтовані, оскільки спростовуються наступним.

Так, п.2.6.4. Договору факторингу визначено, що фактор має право передати право вимоги за грошовими зобов'язаннями третім особам за попереднім дозволом Спостережної Ради Клієнта.

Зазначені вимоги було дотримано та такий дозвіл було надано, що вбачається із виписки №1 з протоколу Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» від 20.11.2012 року, яка наявна у матеріалах справи.

Безпідставними є посилання апелянта на ту обставину, що оспорювані договори факторингу суперечать п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вимогам пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», оскільки Конвенція УНІДРАУ про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» було прийнято Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України на виконання повноважень, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким держкомісія уповноважена давати висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України в межах наданих повноважень віднесла певні операції з фінансовими активами до фінансової послуги факторингу. З тексту розпорядження не вбачається, що перелік таких операцій є виключним, та усі інші операції з фінансовими активами, у тому числі з набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - фізичної особи, не вважаються фінансовою послугою факторингу.

Частиною 5 ст. 5 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою законодавець закріпив, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Отже, норми діючого законодавства України не містять заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваних договорів недійсними позивач повинна була довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається, ОСОБА_3 в силу зазначених норм закону, не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що оспорювані правочини не відповідають вимогам закону, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами в момент укладення договорів виконано вимоги Законів України та ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними.

З урахуванням викладеного, вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що стороною позивача не було доведено порушення вимог Законів України та ЦК України при укладенні оспорюваних договорів в частині передачі прав вимоги за договорами у яких стороною є позивач, а також позивачем не було доведено порушення її прав, укладанням таких договорів, між первинним кредитором та новими кредиторами до яких перейшло право вимоги за договором, забезпечення якого позивач надала. Позивач не довела, жодну з визначених ЦК України підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 24 липня 2018 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна