Постанова

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 372/3099/16-ц

провадження № 61-23279св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

представник позивача - Ньорба Олена Михайлівна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області, у складі судді Кравченка М. В., від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Кулішенка Ю. М., Мережко М. В., від 08 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»

(далі - ПАТ «Брокбізнесбанк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір на суму 835 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим строком повернення 27 жовтня

2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач передав банку у іпотеку земельну ділянку площею 0,5000 га у смт Козин Обухівського району Київської області. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2012 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року у розмірі 5 647 240,02 грн. Однак, зазначене судове рішення на момент звернення позивача до суду не виконано.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_5 перед

ПАТ «Брокбізнесбанк» за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року у розмірі 708 451,36 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 05 липня 2011 року еквівалентно 5 647 420,02 грн, та складається із: заборгованості по кредиту - 620 696,70 доларів США, що еквівалентно 4 947 883,74 грн; заборгованості за процентами - 78 309,84 доларів США, що еквівалентно 624 246,89 грн; неустойки за прострочення сплати кредиту - 75 289,38 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором

від 24 жовтня 2007 року, а саме: земельну ділянку у смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0,5000 га, шляхом набуття

ПАТ «Брокбізнесбанк» права власності на предмет іпотеки вартістю

3 705 700,00 грн.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки укладеним між сторонами іпотечним договором передбачено позасудовий спосіб захисту прав іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що банк пред'явив вимогу до суду про визнання права власності на предмет іпотеки всупереч умовам іпотечного договору, тому підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі ПАТ «Брокбізнесбанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не застосували частину другу статті 16 ЦК України, відповідно до якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом. Заявник посилався на постанови Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13, від 26 грудня 2011 року № 3-139гс11, відповідно до яких суд дійшов висновку про те, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, якщо такий спосіб передбачений іпотечним договором.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 24 жовтня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 835 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних строком до 27 жовтня 2008 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку земельну ділянку у смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0,5000 га .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня

2012 року у справі № 2-10367/11 стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 5 647 240,02 грн.

Згідно листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби від 19 жовтня 2016 року № 340/4, станом на 19 жовтня 2016 року ОСОБА_5 рішення суду у самостійному порядку не виконав, заборгованість перед стягувачем не погасив.

Відповідно до звіту про оцінку земельної ділянки площею 0,5000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у смт Козин Обухівського району Київської області, який був складений 24 жовтня

2016 року та наданий представником позивача, ринкова вартість предмету іпотеки станом на 24 жовтня 2016 року складає 3705 700 грн.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому

статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 14-38цс18.

Суди встановили, що відповідно до пункту 4.3 іпотечного договору

від 24 жовтня 2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

Пунктом 4.4.1 іпотечного договору передбачено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених пунктом 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір визначений сторонами правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 червня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В.Білоконь

С.Ф. Хопта