Дата документу 31.07.2018 Справа № 554/3670/18
Провадження № 2/554/2081/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Безуглої В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (36000, м. Полтава, вул.. Героїв АТО, буд. 118/2, корп.. 2, кв. 81) до ОСОБА_2 (36000, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (36000, АДРЕСА_1) про визнання права власності та визначення осіб такими, що втратили право користування, -

В С Т А Н О В И В:

18.05.2018 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1, відповідно до якої остання прохала суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що складається з коридору (1) - 6,3 кв.м., кухні (2)- 9,4 кв.м., кімнати (3) -17,1 кв.м., кімнати (4) -7,2 кв.м., коридору (5) -2,2 кв.м., ванни (6) -2,6 кв.м., вбиральні (7) -0,8 кв.м., кімнати (8) - 12,6 кв.м., лоджії -2,9 кв.м., балкону - 4,4 кв.м., житлова площа -36,9 кв.м., загальна площа - 65,5 кв.м.; визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною та стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що у звязку із пожежею у квартирі АДРЕСА_3 та її непридатністю для проживання відповідачам було надано іншу квартиру для постійного проживання за умови переоформлення права власності на позивача, а позивача вселено у квартиру АДРЕСА_4 за умови проведення капітального ремонту за її рахунок з подальшим оформленням права власності в установленому законом порядку. Вказане підтверджується відповідними наказами ГЖЕД № 6. За Позивач вказувала, що нею було проведено капітальний ремонт квартири після пожежі та повністю відновлено належний технічний стан і вона проживає у ній тривалий час, але відповідачі ігнорують неодноразові вимоги про виписку із квартири та переоформлення на позивача права власності на вказану квартиру, незважаючи на те, що проживають за іншою адресою. Оскільки відповідачі не виконують добровільно вимоги згідно з наказом щодо переоформлення права власності на позивача, останній не може оформити право власності на вказану квартиру з незалежних від нього причин. Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою квартири, в якій проживає позивач та на яку просить визнати право власності, чинить перешкоди позивачу у користуванні майном. Оскільки відповідачі не проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживають за іншою адресою, позивач прохав визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Представник позивача ОСОБА_4 30.07.2018 р. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, у судове засідання повторно не зявились, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Судові повістки про виклик відповідачів повернулись до суду без вручення, які надсилались за місцем їх реєстрації та за адресою, зазначеною у позовній заяві як фактичну. Поштові відправлення повернулися до суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст. 128 ЦПК України судоваповістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення через курєрів за адресою, зазначеною стороною. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, судвважає судові повістки про виклик відповідачів такими, що доставлені.

За таких обставин, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно із наказом Госпрозрахунокової житлово-експлуатаційної дільниці № 6 Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (ГЖЕД № 6) від 22 липня 2006 року № 168 у звязку із пожежею у квартирі АДРЕСА_5 та її непридатністю для проживання, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надано для постійного проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6, житловою площею 31.2 кв.м. та зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виписатися із квартири АДРЕСА_5 та переоформити на нового власника право власності у встановленому законом порядку; дозволено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прописатися у займаній квартирі.

У відповідності до Розпорядження Голови Полтавської ОДА від 20.05.2016р. № 207 «Про перейменування топонімічних назв, демонтаж меморіальних дощок та зображень комуністичної символіки в місті Полтаві» вулиця Красіна в місті Полтаві перейменовано у вулицю Героїв АТО з залишенням за обєктами нерухомості попередньої нумерації.

Судом також встановлено, що позивача 16.11.2006 р. ОСОБА_1 вселено у квартиру АДРЕСА_7 згідно із наказом ГЖЕД № 11 від 16 листопада 2006 року за умови проведення капітального ремонту за її рахунок з подальшим оформленням права власності в установленому законом порядку.

Позивач зазначала, що на виконання наказу вселилась у вказану квартиру та провела капітальний ремонт після пожежі та повністю відновила належний технічний стан і проживає у ній тривалий час.

На замовлення ОСОБА_1 07.03.2018 р. ФОП ОСОБА_5 (кваліфікаційний сертифікат серії АЕ № 004363) виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 1-745-18), згідно з яким квартира № 81 по вул. Героїв АТО,118/2, корп. 2 в м. Полтава складається з коридору (1) - 6,3 кв.м, кухні (2)- 9,4 кв.м, кімнати (3) -17,1 кв.м, кімнати (4) -7,2 кв.м, коридору (5) -2,2 кв.м, ванни (6) -2,6 кв.м, вбиральні (7) -0,8 кв.м, кімнати (8)- 12,6 кв.м, лоджії -2,9 кв.м, балкону 4,4 кв.м, житлова площа -36,9 кв.м., загальна площа квартири 65,5 кв.м

Згідно з листом-відповіддю ГЖЕД № 6 від 478/06 від 12.06.2010 р., що наявний в матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до ГЖЕД № 6 з вимогою надання правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_7 та виписки не проживаючих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою, однак позивача було повідомлено, що для вирішення вказаних питань необхідно безпосередньо звернутись з проживаючими або у судовому порядку.

Судом встановлено, що позивач неодноразово письмово звертався до відповідачів 01.03.2013 р., 14.04.2015 р. із вимогами про виконання наказу ГЖЕД № 6 від 22 липня 2006 року № 168 щодо їх зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_8 та переоформлення права власності на вказану квартиру на позивача, однак останніми вказані вимоги залишені без виконання.

Відповідачі ігнорують неодноразові вимоги про зняття з реєстрації за адресою зазначеної квартири та про переоформлення на позивача права власності на квартиру, незважаючи на те, що проживають за іншою адресою з моменту вселення позивача з 2006 року.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначено позивачем, він має певні перешкоди у користуванні майном (вказаною квартирою) через наявність запису про реєстрацію відповідачів за вказаною адресою, оскільки позивач вимушений сплачувати комунальні послуги на кількості всіх осіб, які перебувають на реєстраційному обліку за вказаною адресою.

Згідно із ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути обєднано декілька вимог, повязаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вимога позивача до відповідачів про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є похідною від позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав визнання права власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_8, з метою захисту права на безперешкодне користування майном, враховуючи обставини того, що відповідачі більше року не проживають у вказаній квартирі, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Судом встановлено, що з моменту вселення позивача до вказаної квартири з 2006 року згідно із наказом ГЖЕД № 11 від 16 листопада 2006 року, відповідачі фактично не проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з відповіддю управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 01.06.2018 року судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Довготривала відсутність відповідачів понад шість місяців за місцем реєстрації місця проживання останніх викликана обставиною наявності іншого житла.

Суд, захищаючи права власності позивача, вважає за необхідне усунути і перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997. № 475/97-ВР зокрема стаття 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 4408,80 грн.

Керуючись ст. ст. 16, 319, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 71, 391 ЖК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 83, 89, 141, 188, 258-259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії КО № 9094435 виданий Полтавським РС УДМС України в Полтавській області 02.10.2012 р.) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_9,що складається з коридору (1) - 6,3 кв.м, кухні (2)- 9,4 кв.м, кімнати (3) -17,1 кв.м, кімнати (4) -7,2 кв.м, коридору (5) -2,2 кв.м, ванни (6) -2,6 кв.м, вбиральні (7) -0,8 кв.м, кімнати (8)- 12,6 кв.м, лоджії -2,9 кв.м, балкону - 4,4 кв.м, житлова площа -36,9 кв.м, загальна площа - 65,5 кв.м.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3) такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на квартиру за адресою: АДРЕСА_9, що складається з коридору (1) - 6,3 кв.м, кухні (2)- 9,4 кв.м, кімнати (3) -17,1 кв.м, кімнати (4) -7,2 кв.м, коридору (5) -2,2 кв.м, ванни (6) -2,6 кв.м, вбиральні (7) -0,8 кв.м, кімнати (8)- 12,6 кв.м, лоджії -2,9 кв.м, балкону - 4,4 кв.м, житлова площа -36,9 кв.м, загальна площа - 65,5 кв.м. підлягає державній реєстрації.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3) на користь позивача ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії КО № 9094435 виданий Полтавським РС УДМС України в Полтавській області 02.10.2012 р.) судовий збір у розмірі 4408,80 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Полтавської області як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.О. Материнко