Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 551/19/17

провадження № 61-12874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року у складі судді Колоса Ю.А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Лобова О.А., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 лютого 2011 року у розмірі 6 054, 67 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 17 лютого 2011 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 6 100, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно з умовами договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 01 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив до Шишацької державної нотаріальної контори претензію спадкоємцям померлого боржника, на яку 12 лютого 2016 року отримано відповідь, що спадкоємці ОСОБА_4 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини не звертались. Враховуючи, що ОСОБА_3 проживала разом зі спадкодавцем, вона вважається такою, яка прийняла спадщину в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, до складу якої входять, зокрема, й зобов'язання за кредитним договором від 17 лютого 2011 року. Враховуючи, що претензію банку про погашення заборгованості спадкоємець боржника не виконана, банк звернувся до суду з позовом.

Правовими підставами позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визначило положення статей 259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України.

Заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у матеріалах справи відсутні докази наявності спадкового майна, яке прийнято відповідачем після смерті її чоловіка. Сам лише факт спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не свідчить про фактичне прийняття спадщини та про наявність будь-якого спадкового майна. Оскільки відсутні докази набуття відповідачем права власності на спадкове майно, то неможливо встановити, чи перейшли до відповідача в порядку спадкування обов'язки спадкодавця перед іншими особами (кредиторами).З огляду на викладене, суд першої інстанції не встановив підстав для задоволення позовних вимог банку.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що доводи заявника про беззаперечне визнання ОСОБА_3 спадкоємицею боржника ОСОБА_4 з тих підстав, що вона проживала разом з ним на момент смерті, не доводять належним чином того факту, що на неї може бути покладено обов'язок виконання зобов'язань за кредитним договором. Таким чином висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача є правомірним.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивач належним чином довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідач прийняла спадщину, до якої входять, у тому числі, зобов'язання померлого позичальника, спадкування обов'язків відбулося відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України. Правовими підставами пред'явлення вимог до спадкоємців є правила статей 1281, 1282 ЦК України, вимоги яких під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій не врахували.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 20 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 30 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 лютого 2011 року між сторонами укладений договір про надання банківських послуг «Кредитна «Універсальна» шляхом приєднання в порядку статті 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем анкети-заяви.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Шишацького району Полтавської області 11 серпня 2014 року.

Станом на день смерті ОСОБА_4 розмір заборгованості за кредитним договором становив 6 054, 67 грн.

З відповіді Шишацької державної нотаріальної контори від 08 лютого 2016 року за вихідним № 61/01-16 встановлено, що спадкова справа після спадкодавця ОСОБА_4 не відкривалася, відомості про спадкоємців, які прийняли спадщину після позичальника, відсутні.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин, Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

З'ясування правонаступництва у спірних правовідносинах.

Спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних відносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у певному правовідношенні, тобто цивільні відносини існують безперервно, не припиняючись, у них відбувається лише заміна одного з їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Необхідно враховувати, що зазвичай підставою спадкування є вольовий акт (окрім деяких винятків), який спадкоємець свідомо вчиняє, ухваливши рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття або якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи, яка є спадкоємцем, не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні певного варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту, сталість та зрозумілість для оточуючих цивільних відносин.

Таким чином, спадкування передбачає не лише прийняття прав померлого спадкодавця, а й його обов'язків за певними зобов'язаннями.

Приймаючи у спадщину зобов'язання за кредитним договором, спадкоємець виступає новим позичальником, до якого переходять всі права та обов'язки за договором, у тому числі право користування кредитними коштами та обов'язок погашати поточну та прострочену заборгованість за кредитним договором.

Обов'язковість дотримання порядку звернення кредитора із претензією (вимогою) до спадкоємців боржника.

Така вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. У досліджуваних правовідносинах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом заявити про вимогу до спадкоємців через нотаріуса. Банку не було відмовлено у прийнятті його вимоги як кредитора, зокрема не було запропоновано звернутись із такою вимогою за місцем відкриття спадкової справи, що свідчить про відсутність порушень прав банку на цьому етапі. Проте, банк отримав відповідь про відсутність відкритої спадкової справи.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Згідно з пунктом 231 згаданої Інструкції нотаріусом ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються, зокрема претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження.

Відповідно до пункту 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, з метою фіксації документальної інформації, необхідної для посвідчення нотаріусом переходу прав спадкодавця до спадкоємців, нотаріус заводить спадкову справу. Спадкова справа на майно та майнові права померлого на території України спадкодавця може бути заведена тільки одна. Спадкова справа заводиться за місцем відкриття спадщини. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцем знаходження спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 ЦК України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого належать ведення конкретної спадкової справи.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц.

Дотримання строків звернення з вимогою до відповідача як спадкоємця боржника.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Як встановлено судами, позичальник ОСОБА_4 помер 8 серпня 2014 року. на момент смерті у позичальника не було простроченої заборгованості за кредитом (а.с. 7). Починаючи з 29 серпня 2014 року за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4, нараховується несплачена заборгованість, розмір якої надалі лише збільшувався, а також припиняється регулярне внесення оплати за кредитом. Таким чином у банку з моменту прострочення виконання за періодичними зобов'язаннями виникає право на пред'явлення відповідного позову. Проте, з претензію кредитора до спадкоємців від 23 січня 2016 року банк надіслав до нотаріальної контори лише 01 лютого 2016 року, а з позовом до суду до спадкоємця звернувся - 12 січня 2017 року.

Загальні оцінки суду касаційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив відсутність у спадкоємця спадкового майна, в межах якого ОСОБА_3 має відповідати перед банком за успадкованими зобов'язаннями за кредитним договором. З таким висновком погодився і апеляційний суд.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує, що:

(а) позивачем не доведено та не обґрунтовано, що відповідач є спадкоємцем померлого позичальника на підставі відносин спорідненості або шлюбу, дійсного на момент відкриття спадщини;

(б) позивачем не з'ясовано, судами не встановлено дійсне коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4, які прийняли спадщину після нього, зокрема не з'ясовано, чи прийняли спадщину його діти, зазначені у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг;

(в) позивачем не доведено, судами не встановлено, що відповідачка за правилами частини третьої статті 1268 ЦК України постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наявних документів неможливо встановити час, протягом якого позичальник та відповідач проживали за встановленою адресою, а, відповідно, чи було це місце проживання спільним для них.

Усі наведені висновки позивач зробив на підставі припущень, не доведених будь-якими допустимими та належними доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, частини шостої статті 81 ЦПК України 2017 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд має враховувати з того, що навіть припустивши, що мало місце прийняття спадщини спадкоємцем в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, проте це не є достатньою правовою підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором з врахуванням наведеного.

Суд розглядає справи з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності сторін.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, позивач, всупереч вимогам частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, не надав суду доказів прийняття ОСОБА_3 (як єдиним спадкоємцем) спадщини після смерті ОСОБА_4, відповідно, ці обставини виключають можливість задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача в порядку статті 1282 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлені Верховним Судом недоліки, допущені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, не впливають на загальну оцінку правомірності постановлених у справі судових рішень та носять характер формальних міркувань.

За правилом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи, що банк не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову банку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик