Провадження № 22-ц/780/2436/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 18 23.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Суханової Є.М.,Матвієнко Ю.О.

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Виконуючого обов»язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ « Банк національний кредит» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства « Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ « Банк національний кредит» до ОСОБА_3 про визнання нікчемного правочину недійсним .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ПАТ «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ « Банк національний кредит» звернувся до суду з вказаним позовом.

Вимоги обґрунтовує тим, що 23 червня 2014 року ПАТ « Банк національний кредит» і ОСОБА_3 уклали договір банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1. За умовами договору банк відкрив банківський рахунок НОМЕР_2 а ОСОБА_4 вніс на цей рахунок грошові кошти в розмірі 114 000 доларів США.

ПАТ «Банк національний кредит» зобов'язався розміщувати ці грошові кошти на депозит в період часу з 23 червня 2014 року до 23 червня 2017 року та сплачувати проценти за користування грошовими коштами в розмірі 8% річних. Як вбачається з п.3.7 договору банківського вкладу, у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника ( відповідача ) в період від одного до 1096 днів з дати внесення суми депозиту , проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 2% річних та 1 %: річних для іноземних валют за весь час знаходження коштів на депозитному рахунку .

Між банком та ОСОБА_4. 05 лютого 2015 року укладений договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року. Цим договором п.3.7 був викладений в такій редакції: «у випадку розірвання договору банківського вкладу з ініціативи вкладника розмір процентів за користування депозитом становить 8,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №114 від 05 червня 2015 року в ПАТ «Банк Національний кредит» була запроваджена тимчасова адміністрація.

Під час проведення перевірки правочинів, вчинених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було виявлено, що в договорі про внесення змін №1 від 05 лютого 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року ПАТ «Банк національний кредит» відмовився від власних майнових вимог до відповідача. Ця обставина свідчить про те, що вказаний договір суперечить п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак є нікчемним .

Позивач ПАТ «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ

« Банк національний кредит» просить суд визнати недійсним договір про внесення змін №1 від 05 лютого 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що договором банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року передбачені лише зобов'язання ПАТ «Банк національний кредит» повернути відповідачу депозит та сплатити йому проценти за користування ним. Ця обставина свідчить про те, що договір про внесення змін № 1 від 05 лютого 2015 року до депозитного договору не містить відмову позивача від власних майнових вимог до ОСОБА_4 Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб направила відповідачу повідомлення про нікчемність договору про внесення змін №1 від 5 лютого 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року. Ця обставина свідчить про те, що позивачем не були виконані вимоги, передбачені п.1 ч.4 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову( т.1 а.с. 66-77)

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено .

В апеляційній скарзі, позивач не погоджуючись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального і процесуального права ,просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову .

В апеляційній скарзі посилається на те , що судом неповно з»ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи , що суд не взяв до уваги пояснення та доводи , викладені в позові. .

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того , що договір про внесення змін до договору № 1 від 05 лютого 2015 року навіть не може містити відмову позивача від власних майнових вимог до ОСОБА_4, оскільки договором банківського вкладу « Стандартний» від 23 червня 2014 року передбачені виключно грошові зобов»язання ПАТ « Банк національний кредит» повернути відповідачу депозит та сплатити йому проценти за користування ним .

Однак колегія суддів з такими висновками не погоджується з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи , 23 червня 2014 року сторони уклали договір банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 (а.с.4-7 т.1). З умовами договору позивач відкрив банківський рахунок НОМЕР_2 а ОСОБА_4 вніс на цей рахунок грошові кошти в розмірі 114 000 доларів США. ПАТ «Банк національний кредит» зобов'язався розміщувати ці грошові кошти на депозит в період часу з 23 червня 2014 року до 23 червня 2017 року та сплачувати проценти за користування грошовими коштами в розмірі 8% річних.

Відповідно до п.3.7 договору банківського вкладу , передбачено ,що у випадку розірвання цього Договору з ініціативи вкладника , якщо дата розірвання Договору припадає на період від 1( першого ) до 1096 ( одна тисяча дев»яносто шостого дня ) з дати внесення вкладником суми депозиту , проценти нараховуються на сплачуються за ставкою у розмірі 2% ( два проценти) річних для національної валюти та 1.0 % ( один процент) річних для іноземних валют ю. ( т.1 а.с. 5 )

Сторони 05 лютого 2015 року уклали договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року (а.с.8 т.1). Цим договором п.3.7 був викладений в такій редакції: «у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються на сплачуються за ставкою у розмірі 8 % ( вісім) процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку» .( т.1 а.с. 8)

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №114 від 5 червня 2015 року в ПАТ «Банк Національний кредит» була запроваджена тимчасова адміністрація.( т.1 а.с. 107 -108) .Згідно з постановою Правління Національного Банку України від 05 червня 2015 року №358 розпочата процедура виведення ПАТ «Банк національний кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Позивач ПАТ «Банк національний кредит» 28 вересня 2015 року направив відповідачу ОСОБА_4 лист про те, що у відповідності до вимог ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було здійснено перевірку договору про внесення змін №1 від 05 лютого 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» укладеного 23 червня 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 ., та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 24 900 ,41 доларів США .( т.1 а.с. 98, 100,101 ).

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Разом з тим, чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

У справі, яка переглядається , спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто охоплюються правовим регулюванням глави 71 ЦК України . Так, відповідно до частин 1, 3 статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 1 статті 1061 ЦК передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини 3 та 4 зазначеної норми містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади. Цивільний кодекс не містить положень щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Відповідно до вимог законодавства , у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Отже, якщо Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення банку з ринку, то це унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України (справа № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року , справі № 6-1123цс16 від 13 червня 2016 року ) .

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та майнових інтересів інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (пункт 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ).

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів . Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, спрямовані на встановлення нікчемності правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України ( справа №6-881цс17 від 05 липня 2017 року , справа №6-1121цс17 від 09 серпня 2017 року ).

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції , відмовляючи у позові , не взяв до уваги той факт , що в результаті проведення перевірки уповноваженою особою Фону гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» договору номер 1 від 05 лютого 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк фактично відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необгрунтовану виплату ОСОБА_3 . Враховуючи наведене , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про задоволення позову. Вимог про застосування наслідків нікчемності правочину позивач не заявляв

Доводи відповідача про те , що банк не відмовлявся від майнових вимог, а лише змінив процентну ставку, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ПАТ « Банк національний кредит» слід стягнути судові витрати в розмірі 3 445 грн .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Виконуючого обов»язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ « Банк національний кредит» задовольнити .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2018 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення .

Позов Публічного акціонерного товариства « Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ « Банк національний кредит» до ОСОБА_3 про визнання нікчемного правочину недійсним задовольнити

Визнати Договір про внесення змін № 1 від 05 лютого 2015 року до Договору банківського вкладу № №DF1489/2014-1 від 23 червня 2014 року укладений між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та Публічним акціонерним товариством « Банк національний кредит» ( м. Київ , вул.. Тургенєвська ,52.58 , ) - недійсним .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства « Банк національний кредит»( в стадії ліквідації) судові витрати в сумі 3 445 грн ( три тисячі чотириста сорок п»ять грн.) .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення , а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 03 серпня 2018 року .

Головуючий

Судді