Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 335/15235/14-ц

провадження № 61-11042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український ПрофесійнийБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року у складі судді Рибалко Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк»

(далі - ПАТ «УПБ», банк) у січні 2014 року звернулися до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, просило суд визнати за ПАТ «УПБ» право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 22 червня 2011 року в сумі 134 017, 55 грн; виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1; зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за зазначеною адресою; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 22 червня 2011 року між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 439, відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.4 якого ПАТ «УПБ» надало ОСОБА_4 кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 100 000, 00 грн, а ОСОБА_4 зобов'язалася прийняти кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 22 % річних та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 10 червня 2021 року. Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язувалась здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, які встановлено графіком повернення кредиту, який є додатком № 2 до кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру, загальною площею 58, 78 кв.м, житловою площею 42, 39 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором станом на 30 січня 2014 року прострочена заборгованість за кредитним договором складала 111 198, 37 грн.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 589, 590 ЦК України, статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК УРСР, статті 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «УПБ» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги позивача до відповідачів є необґрунтованими. Банк, як позивач, не довів належними доказами виникнення у нього права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього в рахунок погашення забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду у цій справі, а також у зв'язку із цим відсутністю правових підстав для виселення із іпотечної квартири усіх мешканців та зняття їх з реєстрації. Хоча умовами іпотечного договору передбачено право банку на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (пункт 25 іпотечного договору), яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, але такий спосіб захисту мав здійснюватися у позасудовому порядку згідно із статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки цим іпотечним договором прямо не передбачено такий спосіб звернення стягнення. як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. При цьому Законом України «Про іпотеку», зокрема статтями 33, 36, 37, та договором іпотеки визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності. Документи на підтвердження реальної вартості зазначеного предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, банком суду не надані, звіт про оцінку майна ПП «Манускрипт» від 27 січня 2014 року не є належним доказом реальної вартості квартири та не відповідає справжній вартості квартири. Звіт про оцінку майна ТОВ «Вектор оцінки» від 27 березня 2015 року, наданий відповідачем, згідно з яким ринкова вартість об'єкта оцінки - квартири № 106 в будинку АДРЕСА_1 - складає 1 037 183, 00 грн, позивачем не спростований. Крім того, загальна сума заборгованості є неспівмірною із вартістю квартири, що є предметом іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановляючи таке рішення, суд апеляційної інстанції врахував, що під час розгляду справи позивач не довів вартості предмета іпотеки, не зазначив у межах якої вартості предмета іпотеки має відбутись визнання за ним права власності, в якому розмірі має відбутись зменшення суми заборгованості за договором або ж майбутнє відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.За умовами договору іпотеки (пункт 22) іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду та виконавчого напису нотаріуса відповідно до законодавства, поряд з цим договір іпотеки не містить застереження про можливість визнання за банком права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УПБ» просило скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема у пункті 25 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Таке застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Висновки судів про визнання права власності на предмет іпотеки виключно у позасудовому порядку, на переконання заявника, є помилковими. За твердженнями банку, визнання права власності на предмет іпотеки відповідає способу захисту в судовому порядку, передбаченому у частині другій статті 16 ЦК України, а також вимогам частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. Цими нормами права передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачений іпотечним договором.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 09 листопада 2016 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 01 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 червня 2011 року між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 439. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику, ОСОБА_4, грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн, а позичальник зобов'язалась прийняти кредит, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 10 червня 2021 року. Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язана здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, які встановлено графіком платежів, який є додатком № 2 до кредитного договору. Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 22 % річних.

Між ОСОБА_4 та ПАТ «УПБ» 22 червня 2011 року укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру, загальною площею 58, 78 кв.м, житловою площею 42, 39 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, належну на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О. М.

У пункті 11 іпотечного договору передбачено, що сторони оцінюють предмет іпотеки в сумі 280 000, 00 грн. Сторони погоджуються з тим, що оціночна вартість предмета іпотеки, зазначена в цьому пункті договору, є приблизною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки в будь-якому випадку буде здійснюватися за цінами, що реально складуться на ринку нерухомості на момент його реалізації. Згідно зі звітом про оцінку майна ПП «Манускрипт» від 27 січня 2014 року, наданим банком, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 228 008, 00 грн. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ «Вектор оцінки» від 27 березня 2015 року, наданим відповідачем, ринкова вартість об'єкта оцінки, квартириАДРЕСА_1, становить 1 037 183, 00 грн.

Станом на 19 січня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед ПАТ «УПБ» за кредитним договором № 439 від 22 червня 2011 року склала 134 017, 55 грн. Банк направляв вимогу ОСОБА_4 щодо усунення порушення прав банку шляхом погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором.

У пункті 25 іпотечного договору від 22 червня 2011 року, укладеного між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_4, передбачено перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Цим же пунктом договору передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

В оцінці доводів касаційної скарги, під час дослідження законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується положеннями ЦК України, Закону України «Про іпотеку», іпотечного договору.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених у статті 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання, а також порядок застосування кожного зазначеного способу захисту (судовий або позасудовий).

У пунктах 22 та 25 іпотечного договору його сторони домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, уклавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

У статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення цієї сторони та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

У чинному цивільному законодавстві можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено статтями 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності за рішенням суду не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав для відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим порядком захисту прав кредитора, є правильним та обґрунтованим.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який застосовується за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик