Провадження № 2/369/626/18
РІШЕННЯ

Іменем України

20.06.2018 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Усатова Д.Д.,

за участю секретарів Кузьменко П.О., Ярмак О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання договору дарування недійсним та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (раніше вулиця Високовольтна) в м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 58,6 кв.м, житловою - 33,2 кв.м. укладений 23 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_5 та посвідчений ОСОБА_6, державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідачка ОСОБА_5, є її онукою.23 вересня 2009 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (раніше вулиця Високовольтна) в м. Боярка, Києво- Святошинського району Київської області належної позивачці на праві власності, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області. Про зазначений вище договір дарування позивачці стало відомо в жовтні 2016 року.

Після виїзду відповідачки зі спірної квартири в 2015 році позивачка залишилась проживати одна без будь-якої сторонньої допомоги . В звязку з цим позивачка звернулася за допомогою до свого сина, ОСОБА_2, який погодився здійснювати догляд за нею. В результаті такої домовленості позивачка запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання.

В жовтні 2016 року син позивачки відвідав Києво-Святошинську районну державну нотаріальну контору Київської області для з'ясування який пакет документів необхідний для оформлення договору довічного утримання. Там йому було повідомлено, що фактично між позивачкою і відповідачкою був укладений договір дарування, чого позивачка не бажала.

В жовтні 2016 року позивачці стало відомо, що між нею та відповідачкою ОСОБА_5, був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання, належної їй 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

Про цей факт позивачку повідомив син, який в жовтні місяці 2016 року відвідав Києво-Святошинську державну нотаріальну контору Київської області для з'ясування, який пакет документів необхідний для оформлення зі мною договору довічного утримання.

Там йому було повідомлено, що фактично між позивачкою і відповідачкою ОСОБА_7 був укладений договір дарування належної їй частки вищезгаданої квартири, хоча укладення договору саме такого змісту позивачка не бажала.

Взагалі укладення договору було викликано тим, що позивачка - непрацездатна (ІНФОРМАЦІЯ_1), за віком і станом здоров'я . на момент укладення договору і в даний час я потребую стороннього догляду і матеріальної допомоги.

Відповідачка обіцяла довічно її утримувати, забезпечувати продуктами харчування, оплачувати обовязкові платежі за квартиру, в тому числі за належну мені частку квартири. У разі виконання цих зобовязань відповідачка за її життя набувала права користування належною позивачці часткою квартири, а після її смерті мала право розпоряджатися нею.

Тобто позивачка погоджувалась на передачу нерухомого майна відповідачці лише за умови довічного утримання.

За цих умов позивачка погодилася підписати договір, текст якого не читала (маючи проблеми з зором та будучи неграмотною) , вважаючи, що в договорі передбачені права і обов'язки сторін, про які ми домовилися з відповідачкою. Однак, виявилося що договір має інший зміст і не передбачає ніяких зобовязань утримувати позивачку, позбавляє права власності на належну їй 1/2 частку квартири, тобто відповідачка ввела позивачку в оману.

Певний час, після укладення договору, відповідачка виконувала свої зобовязання, а згодом припинила забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідними ліками, не оплачує комунальні послуги, повністю ігнорує їх домовленості.

Після виїзду відповідачки зі спірної квартири в 2015 році позивачка залишилась проживати одна без будь-якої сторонньої допомоги,

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з урахуванням уточнень, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала щодо задоволення позову у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надіслали до суду клопотання про слухання справи у їх відсутність.

Свідок позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні 06.10.2017 пояснила, що є невісткою позивача.Років десять тому назад їй сказали, щоб не їздила до спірної квартири, тому що все тепер належить відповідачці ОСОБА_7. Давно, років десять тому, позивачка розповідала, що квартиру подарувала іншій особі. Останній раз свекруху вона бачила весною. В квартирі проживає бабуся.

Свідок позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні 06.10.2017 розповів суду, що відповідачка в 2016 році поїхала, він був її сусідом. Інші сусіди розповідали йому, що за позивачкою повинна доглядати відповідач.

Свідок відповідача ОСОБА_10 в судовому засідання 20.06.2018 розповів, що відповідачка є його донькою, а позивачка тещею. Спочатку відносини буди добрі, Про те, що квартира була подарована відповідачці позивачка вихвалялась всім сусідам та знайомим. До переїзду відповідачки, остання просила його пожити поряд з позивачкою, майже рік він проживав з нею.Потім його не впустили до квартири без попереджень. Згодом свідок через вікно зайшов до квартири. Син позивачки викликав поліцію, щоб вигнати свідка з квартири. Потім у нього забрали ключі та три дні він ночував на вулиці. Син позивачки ОСОБА_2 приїздив до позивачки три рази на рік.З сином позивачки не спілкується, позивачка вдарила його по голові палицею, коли той просив в неї ключі від квартири. Свідка вигнали з квартири в жовтні, за комунальні послуги він сплачував до серпня з ОСОБА_11, правнуку позивачки,яка розповідала, що тепер вони для позивачки є «поганими». Тепер відповідачка надсилає кошти своїй подрузі, яка в свою чергу купує для позивачки продукти харчування та сплачує вартість комунальних послуг.

Свідок відповідача ОСОБА_12 в судовому засіданні 20.06.2018 пояснила, що запросила її відповідачка, подруга дитинства. Позивачка подарувала відповідачці на день народження квартиру, про що оголосила сама та раділа цьому. Про якісь умови дарування, такі як догляд, опіка мова не йшла, позивачка сама казала тост з приводу цього на дні народження відповідачки. Відповідачка завжди допомагала позивачці, хвилюється за неї до сих пір. Коли мусила відїхати, залишила батька для догляду за позивачкою. Свідок тоді кожного місяця привозила гроші, продукти харчування, поки одного разу не вигнали батька відповідачки ОСОБА_12 і не вселили до квартири незнайому їй жінку. Раз на місяць до сих пір свідок приносить гроші та продукти. Десь півроку тому, позивачка розповідала, що нібито відповідачка прагне її вигнати з квартири. Зараз все нормально, кілька років позивачка погано ОСОБА_13 допомагає позивачці.Свідок була в квартирі кілька тижнів тому, позивачка читає її записки та відповідає на них

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

23.09.2009 між ОСОБА_4 (надалі - позивач) та ОСОБА_5 (надалі - відповідач) було укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дарунок частину квартири АДРЕСА_3.

Як вбачається із тексту, Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_6 (надалі - «державний нотаріус») та зареєстрований в реєстрі за № 1-2196, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особу сторін було встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 відчужуваної частини квартири перевірено.

Крім цього, у відповідності до п. 9 Договору дарування державним нотаріусом було розяснено сторонам, тобто й ОСОБА_4 зміст ст. ст. 229 (Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), 230 (Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), ст. 231 (Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства), 233 (Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), 235 (Правові наслідки удаваного правочину). 717 (Договір дарування), 721 (Обов'язки дарувальника), 727 (Розірвання договору дарування на вимогу дарувальника) Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України»), а на виконання вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» державним нотаріусом було встановлено, що дійсними намірами кожної із сторін до вчинення правочину і на момент його вчинення є саме укладення Договору дарування, а не будь-якого іншого договору, що ним й було посвідчено.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі.

В даному випадку таким правочином є Договорі дарування і підпис позивача свідчить саме про те, що вона розуміла, який договір підписує, правові наслідки підписання такого договору було розяснено позивачці нотаріусом.

Також в преамбулі самого Договору дарування письмово засвідчено, що сторони діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд без будь якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених договором, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, уклали цей договір.

Згідно з п. 5 Договору дарування, - сторони підтверджують те, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Як вбачається з довідки лікаря-психіатра поліклінічного відділення центральної районної поліклініки м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області від 19.12.2007 р., (копія довідки додається) ОСОБА_4 не знаходилася на обліку у лікаря- психіатра, що є свідченням повної правоздатності та дієздатності ОСОБА_4 під час укладення Договору дарування.

В тексті позовної заяви від 26.12.2016/ Позивач зазначає, що вона ніби-то дізналася про Договір дарування частини квартири, укладеного між нею та ОСОБА_5, лише у жовтні місяці 2016 року, коли її син - ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області (прізвище та ініціали нотаріуса у позовній заяві не зазначаються) для того щоб дізнатися, який пакет документів необхідно зібрати для укладення договору довічного утримання. В такій нотаріальній конторі йому нібито було повідомлено, що між ОСОБА_5 та позивачем було укладено договір дарування, який позивач нібито не хотіла укладати.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов'язки тощо. А за положенням ст.5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобовязаний зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій.

ОСОБА_2, син позивачки, не є стороною правочину укладеного між позивачем та відповідачем та не міг отримати вказану інформацію від нотаріуса.

Позивач вважає, що Договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином.

З вище викладених підстав просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 від 23.09.2009

Безпідставними є твердження Позивача про будь-які домовленості з Відповідачем стосовно обовязку довічно утримувати Позивача, що прямо суперечить умовам договору. Відповідач, доглядала за бабусею, яка перебуває в похилому віці, як до укладення договору дарування, так і після його укладення в силу власних можливостей та керувалась виключно мотивами поваги до близької їй людини, відчуваючи власну відповідальність та необхідність допомагати рідній бабусі як онука.

Безпідставними є твердження Позивача про те що після виїзду з квартири відповідачки, позивач залишилась проживати одна без сторонньої допомоги. Так після виїзду відповідачки, разом з позивачкою у квартирі залишався постійно проживати батько відповідачки - ОСОБА_10, який допомагав позивачці до того моменту, поки його з квартири не вигнав син позивачки ОСОБА_2, який змінив замки та перешкоджав йому забрати власні речі.

Твердження ж щодо вад зору, що є суттєвими, спростовується інформацією яка міститься у витязі з історії хвороби амбулаторного хворого № 8-1526,в якій зазначено, що в 2010 у позивачки виявлено лише початкову катаракту.

При початковій катаракті помутніння кришталика ока локалізуються поза оптичною зоною, тому у більшості хворих гострота зору знижується вдалеч, тобто зблизька особа бачить добре.

З огляду на те, що у вказаному витязі лікарем офтальмологом зазначено, що станом на день обстеження в 2016 році діагноз з 2010 року не змінився, а позивачка і сьогодні здатна, як читати, так і підписувати процесуальні документи наявні в матеріалах справи, суд вважає, що посилання на вади зору, що перешкоджали позивачці під час укладання договору дарування в 2009 році прочитати зміст договору є надуманими та необгрунтованими.

Крім того, позовну заяву від 26.12.2016 щодо визнання недійсним договору дарування від 23.09.2009 було подано із пропуском позивачем загального трирічного строку позовної давності встановленого ст. 257 ЦК України

З розяснень, які викладено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України, - за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягай згоди про всі його істотні умови.

Натомість обґрунтування Позивача не дають підстав для того, щоб робити переконливі висновки про наявність помилки - неправильного сприйняття Позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач, хоча й особа похилого віку, але свідомо, та маючи повне розуміння правової природу укладеного Договору дарування за власним волевиявленням подарувала Відповідачу належну їй частину квартири.

Так, п.1 ч.2ст.11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

За положеннямист.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч.ч.1,2ст. 215 ЦК України).

При цьому, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статті 229 ЦК Україниякщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зокрема, за правилами ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Субєктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Враховуючи викладені норми законодавства, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

На підтвердження підстав недійсності правочину заст. 230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.20постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тобто для кваліфікації правочину, укладеного внаслідок обману, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обовязків сторін. При цьому, це певні винні, умисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості та наслідки правочину, які насправді настати не можуть і є відомими та бажаними для однієї із сторін. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб спонукати сторону вчинити правочин.

Разом з тим, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Аналізуючи пояснення надані сторонами суд приходить до висновку, що позивачка була обізнаною про укладення договору дарування спірної квартири, була присутнім при його укладенні та йому відомі усі умови договору.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Виходячи з розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом, оскільки він був присутнім при укладенні договору дарування квартири, був обізнаний про сторін договору та умови його укладення,. Посилання позивача та його представника, що позивачу стало відомо про порушення його прав у 2016 році є безпідставними. Однак суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку з його безпідставністю.

Позивачем та його представником у судовому засіданні не доведено, що мав місце обман, що одна сторона правочину ввела іншу сторону правочину в оман. Договір дарування був укладений між позивачем та відповідачем відповідно до умов договору сторони досягли всіх істотних умов необхідних для його укладення.

Представником позивачки у судовому засідання було наголошено на тому, що позов вмотивовано одночасно кількома підставами.Втім, судом не встановлено доказів наявності жодної з них.

Відповідачка правомірно набула право власності на спірну квартиру, яке відповідно до ст. 41 Конституції України,ст. 321 ЦК України є непорушним, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 76-78, 82, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 11, 203, 215, 229, 230, 257, 261, 717 ЦК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя Д.Д.Усатов