Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/3064/17-ц

провадження № 61-8333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа - Головне управління державної фіскальної служби у Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017року у складі судді Комаревцевої Л. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління державної фіскальної служби у Донецькій області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями та рішеннями правоохоронного органу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури у кримінальному провадженні № 0000051 йому заподіяно матеріальної та моральної шкоди. Вилучені у нього кошти у розмірі 124 100,00 дол. США на його неодноразові вимоги невчасно повернули у зв'язку з чим він змушений був відкривати депозитний рахунок, куди банк перерахував кошти, але з відрахуванням банківських послуг, що становить у перерахунку на гривні 26 214,97 грн та витрати на проїзд до правоохоронних органів у розмірі 17 156,55 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь із Державної казначейської служби України 43 371,52 грн матеріальної та 70 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності своїх позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив з того, що позивач у кримінальній справі проходив як свідок. Усі дії щодо проведення обшуку проведені відповідно до норм КПК України та зафіксовані процесуальними документами. Доказів визнання дій слідчих органів при вчиненні відповідних процесуальних дій не надано і про наявність таких не зазначено. В установленому законом порядку дії слідчих органів не визнавались незаконними чи неправомірними.

У січні 2018 року ОСОБА_4. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017року, в якій просив скасувати зазначенні судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував на те, що він надав суду всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог. Суди застосували норми матеріального права які не підлягають застосуванню та не звернули уваги на те, що з часу скасування накладеного арешту на грошові кошти - 03 жовтня 2016 року, слідчим не здійснено жодної процесуальної дії щодо його майна, не визначено процесуальний статус грошових коштів. Інструкція про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду не затверджена Міністерством юстиції України, а тому суд не мав права її застосовувати.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження, відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 11 березня 2016 порушено кримінальне провадження за № 0000051 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України. Дії ФОП ОСОБА_5 попередньо кваліфіковані за частиною третьою статті 212 КК України, умисне ухилення від сплати податків, зборів в особливо великих розмірах.

05 липня 2016 року ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду надано дозвіл на проведення обшуку, в тому числі, і ФОП ОСОБА_4, як у свідка.

Згідно з протоколом обшуку від 08 липня 2016 у ОСОБА_4 вилучено 124 100,00 дол. США.

Ухвалою від 13 липня 2016 року Краматорського міського суду Донецької області на зазначені кошти накладений арешт.

03 жовтня 2016 року слідчим суддею Краматорського міського суду Донецької області арешт із зазначеної суми скасовано.

Начальником Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Донецькій області на виконання статті 100 КПК України, статті 21 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року за № 1104, направлений лист начальникам слідчих підрозділів слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Донецькій області щодо вжиття вичерпних заходів про передачу вилучених готівкових грошових коштів, у тому числі в іноземній валюті до уповноважених банків, що обслуговує орган, у складі якого функціонує слідчий підрозділ.

На виконання зазначеної вказівки згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 18 листопада 2016 року № 23 грошові кошти у розмірі 124 100,00 дол. США здані на депозитний рахунок.

Для отримання коштів із депозитного рахунку позивач відкрив рахунок у банку на своє ім'я, на який в подальшому були перераховані кошти, які він і отримав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 цього Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, оскільки дії слідчого або прокуратури щодо неповернення або несвоєчасного повернення вилучених грошових коштів не оскаржувались та не визнавались протиправними. При цьому шкода, яку ОСОБА_4 просить відшкодувати, не перебуває у необхідному причинно-наслідковому зв'язку з діями органів слідства та прокуратури. Переведення коштів із безготівкового рахунку у готівку здійснено з власної ініціативи ОСОБА_4 Крім того, з наданих листів ДПІ м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області від 25 жовтня 2016 року № 1935/05-15-23-02 та від 31 жовтня 2016 року №198/05-15-23-02 вбачається, що ОСОБА_4 двічі пропонувалося з'явитися для отримання вилучених у нього коштів, проте, кошти отримані ним не були.

Всі інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій, яким суди надали належне обґрунтування, а тому Верховний Суд не вбачає підстав для їх детальної аргументації, оскільки судами попередніх інстанцій їм надана належна оцінка, вони не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, касаційний суд фактично може спиратися на підстави, надані у рішенні суду нижчої інстанції (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Вищевикладене дає підстави для висновку, що суди першої й апеляційної інстанції забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик