Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/39525/16-ц

провадження № 61-6112св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Б. І. Гулька, Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у складі судді Рибака М. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим.

Позов мотивовано тим, що 12 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») та позивачем було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5

Починаючи з 10 серпня 2009 року у ОСОБА_5 виникла заборгованість перед банком, проте на адресу позивача не надходило жодних повідомлень від банку про необхідність погашення заборгованості, банк також не звернувся із вимогою до поручителя протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України порука має бути визнана припиненою.

Позивач також вважав поруку за договором від 12 квітня 2007 року припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки позичальник продала предмет іпотеки, у зв'язку із чим змінились зобов'язання позивача без його згоди.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до положень частини другої статті 1050 ЦК України банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання з 15 квітня 2013 року, пред'явивши позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, отже відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України зобов'язання по поруці не припинились.

Доводи позивача про збільшення його відповідальності як поручителя у зв'язку з реалізацією позичальником предмета застави є безпідставними, не свідчать про припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки порука є самостійним видом забезпечення зобов'язання, зміна основного зобов'язання не відбулась.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судовими рішеннями, які ухвалені за наслідком розгляду позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вирішено питання дійсності вимог за договором поруки.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що останній платіж був зроблений позичальником у липні 2009 року, а банк з серпня 2009 року, знаючи про порушення своїх прав, не пред'явив вимогу до поручителя у передбачений законом шестимісячний строк, тому спірний договір поруки є припиненим відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України. Порука припинилась також з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки позичальник реалізував предмет застави, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя.

У березні 2018 року ПАТ «КБ «Надра» подало відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що у разі неналежного виконання зобов'язань за договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Враховуючи те, що строк дії кредитного договору встановлено до 12 квітня 2037 року, а з позовом до суду про стягнення заборгованості з боржника та поручителя банк звернувся у квітні 2013 року, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя має обчислюватись саме з цієї дати.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржувані судові рішення відповідають.

Суди установили, що 12 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 122/П/99/2007-840 на суму 106 708 грн з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 квітня 2037 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання зобов'язання щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику.

Пунктом 5.3. договору поруки передбачений строк його дії до належного виконання позичальником умов кредитного договору.

Пунктом 4.2.4. кредитного договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у терміни, передбачені пунктом 3.3.3. договору.

Із матеріалів справи вбачається, що у квітні 2013 року ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2007 року (а.с. 47).

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року, було стягнуто на користь ПАТ «КБ «Надра» солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 122/П/99/2007-840 (а.с. 15, 48-56).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України 2004 року).

Частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, а також на зміст статей 553, 559 ЦК України у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, в якому суд розглядав питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про визнання поруки припиненою суд повинен враховувати встановлені таким судовим рішенням зазначені обставини.

Такий висновок викладено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленою у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що судовими рішеннями, які ухвалені за наслідком розгляду позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та є преюдиційними у цій справі, вирішено питання дійсності вимог за спірним договором поруки, а тому доводи щодо припинення поруки не можуть бути предметом оцінки судів у цій справі в силу статті 61 ЦПК України 2004 року.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Дійшовши висновку про безпідставність доводів позивача щодо припинення поруки внаслідок збільшення обсягу його відповідальності як поручителя у зв'язку з реалізацією предмета застави, суди правильно виходили з того, що порука існує незалежно від інших видів забезпечення зобов'язань.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта