Справа № 202/3484/16-ц
Провадження № 2/202/597/2018
13 липня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Дмитрієва Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОчігавиТамази ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-
У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання позивач посилався на те, що 04.07.2006 року між ним та ОСОБА_4 був укладений безстроковий трудовий договір, за умовами якого позивач виконував роботу по фарбуванню автомобілів. Позивач зазначає, що за період з 01.01.2014 року по 07.10.2014 року заробітна плата позивачу не виплачувалась. 07.10.2014 року ОСОБА_1 звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, трудовий договір розірвано 07.10.2014 року.
Але на момент його звільнення відповідач, порушуючи норми трудового законодавства та зловживаючи своїм положенням, не сплатив заборгованість по заробітній платі.
З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 11 527,80 грн., грошову компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки в розмірі 840,00 грн; стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 22 693,76 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 7 845,24 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2017 року позовна заява ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку була задоволена частково.
Ухвалою суду від 20 липня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано.
У судове засіданні позивач та його представник не зявилися. Відповідно до заяви просили суд розглядати справу за їх відсутністю та задовольнити позовні вимоги з підстав наведених в позові.
Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав.Як вбачається із матеріалів справи відповідач повідомлений про час і розгляд справи, ним подавалася заява про відкладення розгляду справи, а в подальшому рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення поверталися по закінченню терміну зберігання. Суд доходить висновку, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналогічні положення закріплено в статтях 2, 13 ЦПК України.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.
У звязку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними доказами.
Дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.07.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений безстроковий трудовий договір між працівником та фізичною особою, за умовами якого позивач виконував роботу по фарбуванню автомобілів.
Позивач зазначає, що за період з 01.01.2014 року по 07.10.2014 року заробітна плата позивачу не виплачувалась.
07.10.2014 року ОСОБА_1 звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, трудовий договір розірвано 07.10.2014 року.
Як вбачається із Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 в період з 01 січня 2014 року по 07 жовтня 2014 року заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася.
Як вбачається із Індивідуальних відомостей про застраховану особу, ОСОБА_1, його заробітна плата за грудень 2013 року становить 1250 грн.
На день звільнення з роботи позивачу не було виплачено заробітну плату за період з 01.01.2014 року по 07.10.2014 року, що в сумі складає 11 527,80 грн.
Розмір заробітної плати за один місяць складає 1250,00 грн. Розмір заробітної плати за 1 робочий день складає: жовтень 2014 року 46,30 грн. (27 робочих днів). Розмір заробітної плати (щомісячно) відповідно до відпрацьованих днів в кожному місяці: січень вересень 2014 року (всі робочі дні) 1250 х 9 = 11 250,00 грн.; жовтень 2014 року (6 робочих днів, тобто з 01.10.2014 року по 07.10.2014 року) 6 х 46,3 грн. = 277,80 грн. Загальний розмір невиплаченої заробітної плати становить 11 527,80 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (у ред. станом на 31.10.2014 р.) передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Ч. ч. 4, 5 ст. 97 КЗпП України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.
Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем вище вказаних вимог законів України дотримано не було, не була нарахована та виплачена заробітна плата ОСОБА_1 за період з січня 2014 р. по 7 жовтня 2014 р. у розмірі 11 527 грн. 80 коп., остаточний розрахунок при звільненні не проведений, було порушено право позивача на оплату праці, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня 2014 р. по 07 жовтня 2014 р. у розмірі 11 527 грн.80 коп. Тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток, то суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Ч. 1 ст. 74 КЗпП України, ч. ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Кількість днів невикористаної відпустки 20 днів (280 кількість відпрацьованих календарних днів х 24 (тривалість відпустки) / 355 (річна кількість днів без урахування святкових днів).
Загальний розмір грошової компенсації за невикористану відпустку 840,00 грн. (20- кількість днів відпустки х 42,00 грн. (середньоденна заробітна плата за останні 12 календарних місяців роботи (1250 х10 +1200 х 2)/355).
Суд, перевіривши проведений позивачем розрахунок розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вважає його вірним.
Таким чином, відповідач у день звільнення позивача 07.10.2014 р. повинен був сплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток у розмірі 840,00грн.
Згідно із частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.
Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078).
Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України "Про оплату праці").
Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713.
Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Крім цього, згідно із положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону).
За правилами статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Всупереч даним вимогам закону України відповідач у день звільнення позивача (07.10.2014 р.) не здійснив з останнім всіх розрахунків: не виплатив заробітну плату з січня 2014 року по 7 жовтень 2014 року, компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи позивача, тобто з 01.01.2014 р. по 07.10.2014 р. На теперішній час відповідач так остаточно і не розрахувався з позивачем, і відповідно не перерахував йому заробітну плату з січня 2014 року по 7 жовтня 2014 року, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, компенсацію втрати частини заробітної плати, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток у зв'язку з порушенням строків їх виплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства по оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у постановах від 24.10.2011 р. у справі № 6-39 цс 11, від 21.11.2011 р. у справі № 6-60 цс 11, від 03.07.2013 р. у справі № 6-60 цс 13, від 20.11.2013 р. у справі № 6-114 цс 13, від 05.10.2016 р. у справі № 6-2405 цс15, від 13.03.2017 р. у справі № 6-259цс17.
Приймаючи до уваги вказані положення законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення даного рішення, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 08 жовтня 2014 року.
При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата.
Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 суд може поновити ці строки.
Згідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статтями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 був звільнений з посади в жовтні 2014 року і лише 31 травня 2016 року звернувся до суду з даною позовною заявою. ОСОБА_1 не надано суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, тому суд не вбачає підстав для поновлення строку та відмовляє в задоволенні позову за спливом часу на звернення до суду.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.
За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки згідно із пп.1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» пільги щодо сплати судового збору мають позивачі у справах про стягнення заробітної плати, а осіб, які понесли судові витрати у цій справі не встановлено, то судом не вирішується питання про судові витрати.
Керуючись статтею 23 Загальної Декларації з прав людини, статтею 21 Конституції України, статтями 24, 94, 95, 97, 116, 117, 233 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2008 № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1427 (зі змінами), ст.ст. 141, 258, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Дніпро, вул. Каштанова, 15-к, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 772,90 грн.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ОСОБА_2 (м. Дніпро, вул. Каштанова, 15-к, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (м. Дніпро, пр. Слобожанський, 129/144, РНОКПП НОМЕР_2) заробітної плати за один місяць у розмірі 1250 грн. (одна тисяча двісті пятдесят гривень) (без вирахування податків та інших обов'язкових платежів).
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Л.П. Слюсар