Справа №:755/9853/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2018 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря - Кузьменко А.М.,

за участю:

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ майна, визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона проживала з вересня 1998 року однією сім'єю чоловіка та дружини з ОСОБА_5, а з 25.12.2003 року - в зареєстрованому шлюбі до 04.04.2013 року. Почали разом проживати в з середини вересня 1998 року в квартирі АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5 З листопада 1999 року вони працювали разом в клубі «ІНФОРМАЦІЯ_2» в місті Києві, який був їх першим спільним бізнесом. На той час у ОСОБА_5 була відкрита фізична особа-підприємець, на яку вони укладали договір оренди приміщення для клубу по АДРЕСА_8. Весь час вони приділяли роботі і організації клубу, отримували досить непоганий прибуток і вже 15.12.2000 року вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 та переїхали туди жити. 13.10.2001 року вони придбали ще одну квартиру - однокімнатну АДРЕСА_10 Обидві квартири були оформлені на чоловіка, вона йому довіряла. 14.02.2002 року вони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. З 1999 року і вона і чоловік лікувалися по питаннях пов'язаних з неможливістю мати дітей. Згодом вона завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них народилася дочка ОСОБА_6. За тиждень до народження дочки вони з чоловіком продали їх бізнес - клуб «ІНФОРМАЦІЯ_2», на виручені кошти 07.02.2003 року придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та переїхали туди і 18.03.2003 року вона була прописана в даній квартирі. 25.12.2003 року вони одружилися, ІНФОРМАЦІЯ_4 року у них народився син ОСОБА_7. Після продажу клубу вони займалися різним бізнесом, в основному купували, здавали та продавали квартири по цілому Києву. У кінці 2012 року її відносини з чоловіком були досить важкими і вона подала на розлучення і 04.04.2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення почали проживати окремо, чоловік в квартирі АДРЕСА_5 а діти залишилися проживати з нею в квартирі АДРЕСА_3. Але особливо нічого не змінилося, ОСОБА_5 часто приходив приходив і проводив час вдома з нею і з дітьми як раніше, їх відношення перейшли у міцну дружбу. Більшість квартир, які у них були, вони здавали в оренду, продовжували вести їх бізнес. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 помер, після чого відповідач по справі - матір ОСОБА_5 почала отримувати кошти за оренду житла, поміняла замки в квартирах, забрала всі документи на майно та повідомила її (позивача), що нічого не отримає. До своєї смерті ОСОБА_5 ні в чому не обмежував її (позивача) у володінні, користуванні, розпорядженні спільним майном. Про порушення своїх прав вона дізналася в кінці січня на початку лютого 2017 року, після смерті чоловіка, коли відповідач повідомила, щоб вона (позивач) забула про квартири, орендну плату і будь-які документи, включаючи заграничні паспорти їх дітей, а також те, що у нотаріуса є справа про відкриття спадщини на майно, яке є їх з ОСОБА_5 спільною сумісною власністю. Враховуючи це, звернулася до суду для захисту своїх прав з даним позовом та просила встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 15.09.1998 року по 24.12.2003 року; визнати за нею право спільної сумісної власності на майно, набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за час перебування в зареєстрованому шлюбі; поділити майно, виділивши їй ? частку у майні та визнати за нею право власності по ? частці на квартири: № АДРЕСА_11; АДРЕСА_9; АДРЕСА_12. Свої вимоги обґрунтувала ст.ст.55, 56, 70, 71, 105, 110 СК України. В судовому засіданні представник позивача просив врахувати надані ними докази - фотографії, покази свідків, документи про реєстрацію позивача в квартирі по АДРЕСА_13 з 2003 року. Зазначив, що всі свідки підтвердили, що померлий ОСОБА_5 дуже любив дітей. На наданих до справи фотознімках вінчання, хрещення дитини, це знімки 2003 року (до реєстрації шлюбу). Щодо договору про поділ майна просив врахувати наданий ними висновок експерта в галузі права, яким встановлено порушення умов рівності сторін. Просили врахувати покази лікаря, який повідомив, що ще до реєстрації шлюбу ОСОБА_5 обидва лікувалися у неї з причин того, що не мали дітей.

Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні та просили врахувати надані ними пояснення. Просили врахувати вимоги законодавства, які діяли на момент спірного періоду, до 2004 року, а саме - Закон України «Про власність», яким встановлено, що право на спільне майно у осіб виникає в результаті спільної правці, доказів про що стороною позивача не було надано. Сам факт наявності шлюбних відносин без спільних фінансів, спільної фінансової трудової праці, не є підставою для поділу майна. Свідки позивача давали покази всі однакові, як під копірку. Позивачем не надано доказів, що вона з ОСОБА_5 спільно проживала, оплачували разом житло. Просили врахувати наданий до справи договір про поділ майна подружжя, заяву про застосування строку позовної давності, що дитина ОСОБА_8 була записана після народження на прізвище позивача, яка була оформлена як мати одиначка, а лише через півроку ОСОБА_5 записав дочку на себе. Відповідач просила суд врахувати те, що її син - ОСОБА_5 з 16 років почав працювати, забезпечувати себе та її (матір), працював сутками. Зазначила, що позивач намагається даним позовом зменшити частки спадщини дітей.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Вказана позовна заява зареєстрована в суді 03.07.2017 року. Згідно ухвали суду від 06.07.2017 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового засідання.

Ухвалою суду від 10.07.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Судом витребовувалася та була отримана спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_5

Стороною відповідача подавався зустрічний позов, в прийнятті якого було відмовлено в судовому засіданні 19.10.2017 року.

Сторони подавали письмові пояснення, заперечення.

Встановлено, що 25.12.2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_16 одружилися, жінка взяла прізвище чоловіка «ОСОБА_16», що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є батьками дочки ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та сина ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що підтверджено свідоцтвами про народження (а.с.8, 10).

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04.04.2013 року було задоволено позов ОСОБА_4 та було розірвано шлюбу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.54). Відмітка про розірвання шлюбу міститься в паспорті позивача ОСОБА_4, зроблена 24.04.2013 року (а.с.13).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с.11). Причина смерті - вогнепальне кульове проникаюче наскрізне поранення голови (а.с.35).

З довідки Центру комунального сервісу від 28.04.2017 року, виданій на запит нотаріуса, слідує, що на момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_10 з ним разом зареєстровані його діти.

З матеріалів спадкової справи встановлено, що 19.01.2017 року відповідач по справі - ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини померлого сина ОСОБА_5 та повідомила про наявність інших спадкоємців - дітей сина (а.с.34, 40).

16.02.2017 року до нотаріальної контори звернулася позивач ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини померлого ОСОБА_5 від імені неповнолітнього сина (а.с.51) і 10.04.2017 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлого - ОСОБА_8 (а.с.59).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.10.2001 року, ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_14

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2000 року ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_5 (а.с.42).

Згідно договору дарування від 02.08.2005 року ОСОБА_5 отримав в дар квартиру АДРЕСА_6 (а.с.43).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07.02.2003 року ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_7 (а.с.44).

Згідно договору дарування від 14.11.2006 року ОСОБА_5 отримав в дар квартиру ;АДРЕСА_15

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 14.02.2002 року, ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 (а.с.46).

Відповідно до договору від 05.10.2016 року купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ ОСОБА_5 купив 5% від статутного капіталу ТОВ «Бджілка Печерська» (а.с.62-74).

Відповідачем ОСОБА_2 подано до справи заяву про застосування строків позовної давності (а.с.116).

Стороною відповідача надано до справи копію договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13.03.2013 року, посвідченого нотаріально, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в якому зазначено наступне. В п.1 договору зазначено, що сторони стверджують що майно, яке підлягає поділу та є спільним сумісним майном подружжя, є виключно майно вказане в цьому договорі та яке набуте з моменту реєстрації шлюбу 25.12.2003 року. В п.2 договору сторони стверджують, що спільне проживання однією сім'єю почалося після реєстрації шлюбу 25.12.2003 року, а до цієї дати сторони разом не проживали, спільного господарства не вели та спільного сумісного майна не набували. В даному договорі зазначено майно, яке сторони поділили між собою, яке є їх спільною сумісною власністю, набутою в період зареєстрованого шлюбу (а.с.223-225).

Стороною позивача надано до справи Висновок науково-правової експертизи щодо деяких питань поділу спільного сумісного майна подружжя за законодавством України, виконаної відповідно до звернення адвоката ОСОБА_19 на підставі законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Про наукову і науково-технічну експертизу», складений 15.03.2018 року науково-правовим експертом Інституту держави і права ім.В.М. Корецького (а.с.169-176).

З наданого до справи листа (інформації на запит адвоката відповідача) від 18.01.2018 року з Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.206) слідує, що ОСОБА_16 (позивач) перебувала на обліку в управлінні та одержувала допомогу на дітей одиноким матерям на дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Допомогу отримувала з 01.01.2003 року по 30.06.2003 року.

З листа-відповіді на запит адвоката сторони відповідача від 16.01.2018 року (а.с.207) з Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану встановлено, що актовий запис про народження ОСОБА_20 №2389 від 03.12.2002 року зареєстрований відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері, яка не перебуває у шлюбі. 12.06.2003 року ними було внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_20 на підставі актового запису про встановлення батьківства №112 від 12.06.2003 року, відповідно до якого були внесені відомості про батька ОСОБА_5 та змінено прізвище дитини з ОСОБА_20 на ОСОБА_5, змінено з ч.1 ст.135 СК України на ст.126 СК України. Після внесення відповідних змін було видано свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 12.06.2003 року.

Стороною позивача були надані до справи додатково копії договорів про участь батьків у вихованні та утриманні дитини, укладені 13.03.2013 року, спільні фотографії ОСОБА_5, копія договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2002 року.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 256, 259 ЦПК України в редакції 2004 року (ст.ст.315, 319 ЦПК України в редакції 2017 року) розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст.74 СК України майно, набуте за час спільного проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. Дана норма закону діє з часу прийняття СК України, з січня 2004 року.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на момент спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який діяв на момент спірних правовідносин, зазначено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Враховуючи вимоги вищевказаного законодавства та обставини справи, предмет спору, слідує, що спірні правовідносини стосуються періоду з 15.09.1998 року по 24.12.2003 року, тобто до дії Сімейного кодексу України, і по даній справі мають бути доведені обставини та встановлені факти, як передбачено Законом України «Про власність», який діяв на той період, щодо придбання позивачем та ОСОБА_5 як членами сім'ї спірного майна внаслідок їх спільної праці.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Перевіривши надані стороною позивача докази до своїх позовних вимог, з урахуванням вимог діючого законодавства, та законодавства, що діяло на момент спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вимог.

Той факт, що позивач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_16 з 18.03.2003 року, до реєстрації шлюбу, не є належним доказом наявності сім'ї, не є доказом і щодо придбання спірного майна за грошові кошти, отримані внаслідок спільної праці. Відсутні докази того, що позивач взагалі мала якесь відношення до бізнесу, який мав ОСОБА_5

Надані до справи стороною позивача копії фотознімків не містять дат. Крім цього, наявні на фотознімках зображення не можуть бути належним доказом до позовних вимог.

Копія з Книги хрещень і вінчань, де є запис від 09.11.2003 року «вінчання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 м.Київ» свідчить про те, що за півтора місяці до одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (на той час ще ОСОБА_4) обвінчалися, однак даний факт не є доказом їх спільного проживання однією сім'єю з 1998 року чи з 09.11.2003 року (дата вінчання) чи доказом придбання спірного майна за грошові кошти, отримані внаслідок їх спільної праці.

Судом враховується те, що до справи надані докази того, що позивач народила дитину ОСОБА_20, запис про народження якої №2389 від 03.12.2002 року зареєстрований відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері, яка не перебуває у шлюбі. Лише через півроку - 12.06.2003 року було внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_20 на підставі актового запису про встановлення батьківства №112 від 12.06.2003 року, відповідно до якого були внесені відомості про батька ОСОБА_5 та змінено прізвище дитини з ОСОБА_20 на ОСОБА_5, змінено з ч.1 ст.135 СК України на ст.126 СК України. Крім цього, позивач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та одержувала допомогу на дітей одиноким матерям на дитину ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Допомогу отримувала з 01.01.2003 року по 30.06.2003 року.

Вказані вище факти ніяким чином не свідчать про наявність сім'ї ОСОБА_5 до їх реєстрації шлюбу 25.12.2003 року.

Покази свідків також не можуть бути прийняті судом як належний доказ до позовних вимог, оскільки ці покази не містили достовірних даних щодо придбання позивачем спільно з ОСОБА_5 в період з 1998 року по 2003 рік (до реєстрації їх шлюбу) спірного майна та за грошові кошти, отримані внаслідок їх спільної праці. Крім цього, покази свідків не можуть бути прийняті і як доказ спільного проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім'єю в спірний період, оскільки ці покази не містили достовірної інформації з цього питання.

Судом не враховуються посилання сторони позивача на те, що про порушення своїх прав на володіння спільним майном подружжя позивач дізналася на початку 2017 року.

Статтями 256, 257, 261 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено по справі, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано 04.04.2013 року, до постановлення рішення про розірвання шлюбу 13.03.2013 року вони уклали договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений нотаріально, в якому зазначено наступне: що сторони стверджують що майно, яке підлягає поділу та є спільним сумісним майном подружжя, є виключно майно вказане в цьому договорі та яке набуте з моменту реєстрації шлюбу 25.12.2003 року. В п.2 договору сторони стверджують, що спільне проживання однією сім'єю почалося після реєстрації шлюбу 25.12.2003 року, а до цієї дати сторони разом не проживали, спільного господарства не вели та спільного сумісного майна не набували. В даному договорі зазначено майно, яке сторони поділили між собою, яке є їх спільною сумісною власністю, набутою в період зареєстрованого шлюбу.

Крім цього, 13.03.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчені договори про участь батьків у вихованні та утриманні дитини.

Викладене вище свідчить про те, що питання про поділ майна подружжя, про періоди спільного проживання, набуття спільного майна були вирішені між вказаним подружжям ще в березні 2013 року. Доказів того, що позивач оспорила даний договір, що цей договір визнаний недійсним сторона позивача не надавала і не зазначала про наявність такого роду документів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач безпідставно зазначає про те, що вона дізналася про порушення своїх прав на володіння спільним майном в кінці січня/початку лютого 2017 року, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для застосування строку позовної давності.

Суд не враховує наданий стороною позивача Висновок науково-правової експертизи щодо деяких питань поділу спільного сумісного майна подружжя за законодавством України, виконаної відповідно до звернення адвоката ОСОБА_19 на підставі законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Про наукову і науково-технічну експертизу», складений 15.03.2018 року науково-правовим експертом Інституту держави і права ім. В.М. Корецького, оскільки даний висновок не містить ніякої інформації, висновків щодо предмету спору - встановлення факту спільного проживання в період з 1998 року по грудень 2003 року. Крім цього, надання оцінки договору про поділ майна подружжя від 13.03.2013 року вказаним експертом, судом не враховується і у зв'язку з тим, що неналежний чи невідповідний вимогам законодавства поділ майна подружжя, який визначений вказаним договором, ніяким чином не впливає на предмет спору, в тому числі і щодо питання про порушення строку позовної давності.

Аналізуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені та не підлягають задоволенню; що строк позовної давності позивачем пропущено, що в свою чергу також свідчить про наявність підстави для відмови в задоволенні позову. Враховуючи це, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог із-за їх недоведеності, відсутності доказів.

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», ст..3, 74 СК України, Законом України «Про власність», ст.ст. 4, 5, 76-80, 81, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ майна, визнання права власності на майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 24.07.2018 року.

Суддя: