233 № 233/1301/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.

за участю секретаря Поварніциної А.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання,-

В С Т А Н О В И В :

29 березня 2018 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» (далі ВО «Костянтинівкатепломережа») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Позов обґрунтовано тим, що ВО «Костянтинівкатепломережа» надає зазначені послуги відповідачці. Відповідачка кошти за отримані послуги не сплачує, що є порушенням Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. За період з січня 2015 року по грудень 2017 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 17 454,01 грн. за послуги з теплопостачання. У добровільному порядку спір між сторонами не врегульовано. 16.02.2018 року по справі наказового провадження було видано судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідачки, але Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2018 року зазначений судовий наказ було скасовано. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 17 454,01 грн. за послуги з теплопостачання; 3% річних від суми заборгованості в розмірі 627,34 гривні, індекс інфляції в сумі 2597,58 гривень та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 проти позову заперечували у повному обсязі, надали письмовий відзив на позовну заяву, додаткові письмові пояснення та окрему заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог (а.с.25-27, 61-63, 64-65). При цьому посилались на те, що централізоване опалення у квартирі відповідачки відсутнє згідно акту про обрізку труб від 19.09.2010 року. Між нею та позивачем не укладено договір про надання послуг з централізованого опалення. Вважають, що у звязку із тим, що ухвалою суду від 27.02.2018 року скасовано судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідачка, то позивач позбавлений права нового звернення до суду з тих самих підстав, а тому провадження у цій справі повинно бути закрито на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Також вказали, що заборона відключення від централізованого теплопостачання окремої квартири є порушенням права власності відповідачки. Наполягали на закритті провадження у справі у звязку із відсутністю предмету спору на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Відповідачка ОСОБА_2 додатково пояснила, що дозволу на відключення від опалення у неї не було. Вона письмово повідомила про свої наміри позивача, але не дочекалась відповіді. Вона запросила спеціаліста слюсаря який здійснив обрізку батарей у її квартирі від стояків. Про це разом із сусідами вона склала акт від 19.09.2010 року. Відключення від централізованого опалення вона здійснила у звязку із великою вартістю послуг з опалення та неможливістю їх сплати.

Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідачка ОСОБА_2 постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, що визнається сторонами. Згідно актів про підключення жилого будинку до мережі централізованого опалення від 27.10.2014 року, від 15.10.2015 року та від 15.10.2016 року, наданих позивачем, будинок відповідачки було підключено до централізованої системи опалення (а.с.60). Тобто позивачем у заявлений у позові період січень 2015 року грудень 2017 року надавались послуги з теплопостачання мешканцям вказаного будинку.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обовязок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року по справі № 401/710/15-ц.

Тобто заперечення відповідачки та її представника в частині відсутності між сторонами договору про надання послуг з теплопостачання суперечать наведеним висновкам Верховного Суду.

Також суд не враховує заперечення відповідачки та її представника в частині самовільного відключення від централізованого опалення, так само і не враховує у якості належного та допустимого доказу наданий акт від 19.09.2010 року.

Так, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У відповідності до пункту 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4 ).

При цьому обовязково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4 ).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання відповідачці послуг з постачання тепла.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно пункту 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином ВО «Костянтинівкатепломережа» виконало свої зобовязання щодо надання послуг централізованого опалення, що підтверджено наданими позивачем актами про підключення жилого будинку відповідачки до мережі централізованого опалення у спірний період, а відповідачка зобовязана оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Вищенаведений правовий висновок міститься в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1192ц15.

Щодо правомірності визначення розміру заборгованості та додаткових нарахувань, установлених у частині другій статті 625 ЦК України суд зазначає наступне.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобовязання, зокрема, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобовязань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Щодо застосування позовної давності до заявлених вимог суд зазначає наступне.

Так, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів. Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату послуг теплопостачання, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2017 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний сплачувати вартість комунальних послуг. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Позивач звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачки заборгованості за період з січня 2015 року по грудень 2018 року 25.01.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Після скасування судового наказу згідно ухвали суду від 27.02.2018 року позов було подано вже 29.03.2018 року. Тобто на період з 25.01.2018 року по 27.02.2018 року позовна давність була перервана. Таким чином позивачем не пропущено трирічний строк звернення до суду із цим позовом.

Твердження відповідачки та її представника щодо необхідності закриття провадження у справі з підстав, передбаченими п.п.2,3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, є хибними та суперечать як законодавству, так і встановленим судом під час розгляду цієї справи обставинам: між сторонами існували у спірний період правовідносини з приводу надання послуг з теплопостачання та їх оплати предмет позову, так само у цій справі відсутнє рішення суду яке набуло законної сили.

Розрахунком позивача (а.с.5-6) підтверджена заборгованість по оплаті послуг відповідно до існуючих тарифів на час нарахування в період з січня 2015 року по грудень 2017 року включно яка становить 17454,01 гривня, 3% річних від суми заборгованості в розмірі 627,34 гривні, індекс інфляції в сумі 2597,58 гривень, які підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 в повному обсязі.

У звязку із задоволенням позову у повному обсязі, у відповідності ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 1585,80 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 133, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» заборгованість за надані послуги теплопостачання за період часу з січня 2015 року по грудень 2017 року включно в сумі 17454,01 гривня, 3% річних від суми заборгованості в розмірі 627,34 гривні, індекс інфляції в сумі 2597,58 гривень, судовий збір 1585,80 грн., а всього 22264,73 (двадцять дві тисячі двісті шістдесят чотири) гривні 73 копійки.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошені 11 липня 2018 року, в повному обсязі рішення виготовлене 20 липня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, повністю або частково до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа», , юридична адреса: 85102, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Лівобережна, 62.

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суддя