Провадження № 2/127/1268/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Бондарчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вінницької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Державного підприємства «Поділлягеодезкартографія» про визнання технічної документації недійсною та визнання недійсним та скасування реєстрації державного акту на право власності на земельн6у ділянку,

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, Вінницької міської ради, Управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Державного підприємства «Поділлягеодезкартографія» про визнання недійсною технічною документації, визнання недійсним державного акту та скасування його реєстрації.

Позовна заява мотивована тим. що 20 серпня 2007 року ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1. Відповідачу ОСОБА_2 також належить будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва на право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 30.03.2011 р. на підставі рішення міськвиконкому №681 від 24.03.2011 р. Відповідач ОСОБА_2 створює перешкоди в належному використанні будинку (проїзду), що спонукало її звернутись до суду.

Позивач приходить до висновку, що на момент оформлення документів на приватизацію, виготовлення технічної документації для отримання державного акту ОСОБА_2 не були виконані вимоги, які передбачені вищевказаним законодавством: межі між земельними ділянками з позивачем не погоджувалися, не виносилися ділянки в натурі, не складалося акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання відповідно до додатку 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Також позивач зазначає, що технічна документація виготовлена із порушеннями вимог ст.ст. 197, 198 ЗК України. Крім того, в ній невірно вказано проїзд до будинку позивача, хоча це спростовується первинними інвентарними документами та висновком судово-будівельно-технічної експертизи ТОВ «Подільський центр судових експертиз».

У висновку зазначено, що проїзд до земельної ділянки позивача не влаштований, а існує лише прохід, при цьому не огороджений жодним парканом, і є посилання на те, що відповідно до інвентарних справ №№ 19758 та 726 будинковолодінь частина земельної ділянки шириною 11,0 м, довжиною 6,55 м належить будинковолодінням АДРЕСА_3, а отже є земельною ділянкою спільного користування . І тому кадастровий план з кресленням її поділу і проїзду до будинку позивача не відповідає дійсності, є недійсним.

Таким чином, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати технічну документацію на виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку недійсною, визнати державний акт серії НОМЕР_1 , виданий 28.09.2010 р. на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку , зареєстрований за №68 за адресою по АДРЕСА_2 - недійсним та скасувати його реєстрацію, про що повідомити Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області для виконання.

Свідок ОСОБА_3 дала суду показання про те, що в 2010 р. вона була залучена судом як третя особа до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Жодного документального зазначення проїзду між будинками НОМЕР_2 немає. Проте в інвентарній справі №768 зазначений проїзд загального користування. Вхід в будинок ОСОБА_1 був із сторони спірного двору. Таємно від обох сторін ОСОБА_2 використав недостовірні документи ще до призначення експертизи, зробив державний акт, зазначивши неіснуючий проїзд. Коли свідок ОСОБА_3 разом із сім»єю в травні 2002 р. купили будинок проходу чи проїзду не було.

Свідок ОСОБА_4 - дочка позивача ОСОБА_1 дала показання про те, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний в 2007 р. без проїзду і без меж. Сім»я ОСОБА_1 сподівалась добудуватись. Зараз проїзду немає, автомобіль не заїде. Межі не встановлено, є маленький прохід шириною приблизно 1 м 60 см за рахунок землі сусідки ОСОБА_3 В державному акті, виданому ОСОБА_2, зазначений проїзд, якого ніколи не було. На земельну ділянку приходили люди заміряти, сказали, що меж немає.

В судовому засіданні позивач та її представники заявлений позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення позову, зазначивши, що існує ряд рішень судів, в яких встановлені обставини, що не потребують доказування в цій справі. Права позивача не порушені жодним чином при видачі державного акту та позивачем не правильно обрано спосіб захисту.

Представник Вінницької міської ради заперечила щодо задоволення позову та зазначила, що Вінницька міська рада є неналежним відповідачем в даній справі, оскільки рішення Вінницької міської ради не оскаржується і є чинним.

Представник головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо задоволення позову заперечив, зазначивши про те. що є також неналежним відповідачем в справі.

Представник Державного підприємства «Поділлягеодезкартографія» щодо задоволення позову заперечив, зазначивши, що при складанні технічної документації працівниками підприємства були виконані всі вимоги законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 20.08.2007р. згідно з договором купівлі-продажу, придбавши вказаний будинок у ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_2 придбав будинковолодіння АДРЕСА_2, згідно з договором купівлі-продажу від 04.07.1986 р.

Положеннями ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Право власності на вказану земельну ділянку у ОСОБА_2 набуто на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.10.2009р. № 2556 згідно з яким ОСОБА_2 було передано безоплатно у власність по АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 767 кв.м для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодаства від 25.06.2010р. порушень з боку ОСОБА_2 виявлено не було.

Позивач зверталась з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні двором спільного користування шляхом знесення самочинного будівництва ОСОБА_2

Судами було встановлено відсутність порушень прав ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, право на яку перейшло до неї, встановлено обставини щодо створення проїзду згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №293 від 13.08.1987р. і місця його розташування, що вбачається із рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.02.2011р. ухвали апеляційного суду Вінницької області від 20.04.2011р., залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2011р.

В цій справі судом була призначена судова земельно-технічна експертиза. Згідно з висновком №376 від 13.11.2017р. ТОВ «Подільський центр судових експертиз» експерт надав варіант можливого розташування проїзду загального користування на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_2, мотивуючи наявністю в матеріалах інвентарної справи плану поточних змін генплану, який складений 06.05.1985р. В той же час у своєму висновку експерт, посилаючись на обставини, встановлені судовими рішеннями, зазначає, що питання проходження проїзду відповідно до рішення №293 від 13.08.1987р. не проводилось.

Висновок експерта не містить посилань на нормативно-правові акти, згідно з якими експерт встановив, що план поточних змін генплану з інвентаризаційної справи, який складений 06.05.1985р. на якому техніком на ескізі нанесено проїзд, є документом, який відповідно до вимог законодавства підтверджує створення проїзду. Адже, як вбачається із рішення №293 від 13.08.1987р. виконавчого комітету Вінницької міської ради проїзди створювались виключно на підставі рішень. Таких доказів матеріали справи не містять, що було підтверджено і судовим експертом, допитаним в судовому засіданні для надання роз'яснення свого висновку.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє висновок експерта відповідно до вимог 110 ЦПК України як такий, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах в справі (відсутні рішення органів місцевого самоврядування про створення проїзду, відображеного експертом, відсутні відомості з генерального плану населеного пункту та іншої містобудівної документації, яким визначається проїзд у місці, відображеному експертом) відповідно до вимог Закону України «Про планування і забудову населених пунктів», чинного до 2011року, та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Що стосується підстав позову, а саме посилання позивача на незаконність технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, то слід зазначити наступне.

Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77,78,102 ЦПК України, що стосується невідповідності вимогам нормативно-правових актів розробленої технічної документації позивач суду не надала.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки технічна документація не є відповідно до вимог закону розпорядчим документом, на підставі якого виникають права, в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсною технічної документації належить відмовити.

Що стосується визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю суд зазначає про таке.

За протестом прокурора рішенням Вінницької міської ради 9 сесії 5 скликання від 19.08.2011р. було задоволено протест прокурора та скасовано рішення Вінницької міської ради від 30.10.2009р. № 2556.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.02.2012р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України рішення 9 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 19.08.2011р. було скасовано.

Рішення Вінницької міської ради від 30.10.2009 р. №2556 залишається чинним.

Таким чином, право власності на вказану земельну ділянку у ОСОБА_2 набуто на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.10.2009р. № 2556, згідно з яким ОСОБА_2 було видано оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку площею 767 кв.м для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Оскільки державний акт видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано. Така правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, є порушенням норм закону.

На відповідну обставину звернуто увагу судів і в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з такого. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, тому відповідно до положень п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 16 ЦК України, ст. ст. 116, 152. 158 ЗК України, ст. ст. 4, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України повні відомості про учасників справи :

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1;

Відповідач - ОСОБА_2 : АДРЕСА_2;

Відповідач - Вінницька міська рада : м. Вінниця. вул. Соборна, 59, ;

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області: м. Вінниця, вул. Келецька, 63, ;

Відповідач - Державне підприємство «Поділлягеодезкартографія» : м. Вінниця, вул. Келецька, 63, .

Повне рішення суду складено 23.07.2018 р.

Суддя