АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5333/2018 Головуючий у 1 інстанції - Осаулов А.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла спадкодавець ОСОБА_6, яка залишила заповіт на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Після смерті спадкодавця залишилась квартира АДРЕСА_1.

Першою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_6.

Згодом позивач дізналась, що спадкова справа заведена П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, однак, вказувала, що відповідачем ОСОБА_4 не було передано заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини.

Зазначала, що позивач звернулась до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте, постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропущення строку, встановленого для прийняття спадщини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в Сполучених Штатах Америки.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом на ? частини квартири АДРЕСА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 суму судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

Вказувала, що відповідач ОСОБА_4, вважаючи себе рідною сестрою померлої, не визнає право позивача на отримання частини спадщини померлої ОСОБА_6 за заповітом, а тому ОСОБА_3 вважає себе такою, що прийняла спадщину, так як на час смерті спадкодавця проживала з нею спільно і тим самим прийняла спадщину.

Відповідач ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2018 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у встановленні факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням її прав та законних інтересів, без дотримання чинних норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 є рідною сестрою померлої. На момент смерті ОСОБА_6 разом з нею ніхто не проживав, вона проживала сама. Під час лікування, ОСОБА_6 знаходилась у лікарні та догляд за нею здійснювали медичні працівники, а ОСОБА_3 була влаштована соціальним працівником по догляду за померлою та отримувала за це заробітну плату.

Вказує, що у померлої ОСОБА_6 були наявні значні грошові кошти, які вона відкладала на випадок своєї смерті, а відтак, вважає що її було поховано саме за ці кошти.

Також зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми процесуального права при вирішенні питання про сплату судового збору.

В суді апеляційної інстанції представники сторін підтримали свої апеляційні скарги і просили їх задовольнити з підстав, викладених в них.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, що вбачається із витягу з свідоцтва про смерть, реєстровий номер №5932/7/.

06 серпня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь позивача ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_4, в якому заповіла все майно в рівних частинах кожній з них.

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_3, що належала в цілому померлій на праві власності (а.с. 38-43).

17 листопада 2015 року П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1514/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернулася до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Проте, постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазура О.Ю. від 20.03.2016 року їй було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропущення строку, встановленого для прийняття спадщини.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за заповітом немає, оскільки такі вимоги суперечать вимогам закону.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується з наступних підстав.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини.

Факт проживання ОСОБА_3 з спадкодавцем, підтвердили допитані судом першої інстанції в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Також встановлено, що позивач ОСОБА_8 на день смерті ОСОБА_6 проживала разом з нею в Російському жіночому православному монастирі АДРЕСА_5, та Сестрою ОСОБА_5. Під час спільного проживання, Матушка ОСОБА_6 , Сестри ОСОБА_8та ОСОБА_5 приймали участь в належній щоденній діяльності церкви, а також дбали одна про одну. В період хвороби Матушки ОСОБА_6, Сестри ОСОБА_8 та ОСОБА_5 доглядали за нею, а після смерті оплатили її похорони і поховання власним коштом.

Вказана обставина також підтверджується Довідкою Російської Православної Автономної Церкви в Америці від 02.09.2016 року, виданої ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про те, що до моменту смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,ОСОБА_8 та ОСОБА_5 були прописані і проживали разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4, сполучені Штати Америки, вели спільне господарство, і мали спільні фінанси з нею, жили спільним чернечим, духовним життям, будучи під послухом у неї як старшої черниці, як наставниці, керівниці. Сестри ОСОБА_8 та ОСОБА_5 доглядали за ОСОБА_6, виконували її домашню роботу і допомагали їй з її медичними і соціальними потребами, з огляду на те, що вона пересувалась на електро-візку. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 організували відспівування і похорони Матінки ОСОБА_6 і заплатили за них кошти. (а.с. 80).

Доводи представника ОСОБА_4 про те, що позивач та покійна проживали в одному монастирі, однак, не спільно, а в різних кімнатах, що підтверджується листом надісланим із монастиря, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки із наданої копії листа не вбачається, що він надісланий адвокату саме із монастиря, де мешкали позивач та спадкодавець. Крім того, апелянтом не оспорюється той факт, що спадкодавець була хвора жінка, яка потребувала сторонньої допомоги, пересувалася на електровізку, а тому у суду немає сумніву в тому, що на час смерті покійної з нею спільно проживала позивач, яка надавала таку допомогу спадкодавцю, у зв'язку з чим остання виразила свою волю у заповіті щодо передачу свого спадкового майна у спадщину не лише сестрі ОСОБА_4, яка мешкала у м.Києві, а й ОСОБА_15, яка мешкала разом із спадкодавцем у монастирі в Сполучених штатах Америки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_15 в частині скасування рішення суду щодо відмови їй у позові про визнання права власності на спадкове майно не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у раі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_15 на час звернення до суду не набула право власності на спадкове майно, а тому воно не підлягає захисту в судовому порядку.

В разі , якщо нотаріусом буде на підставі рішення суду визнано право позивача на спадкування, то ним же буде видано право установчий документ, а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_16, в інтересах ОСОБА_3залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття , однак, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: