АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/948/18Головуючий у 1-й інстанції Ребрина К.Г. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

Судді - доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Карпенко О.В., Бородійчук В.Г.

секретар

Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ПАТ «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2018 (повний текст складено 27.03.2018, суддя в суді першої інстанції Ребрина К.Г., ухвалене о 10 год. 55 хв. 27.03.2018 у залі судових засідань Уманського міськрайонного суду) у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, :

в с т а н о в и в :

ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду 28.08.2015 з даним позовом, яким просило стягнути на свою користь із відповідача суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 21 413,89 доларів США та пені в розмірі 11 511,76 грн., а також судові витрати. В обґрунтування вказано на те, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином свої зобов'язання по кредитному договору внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованою згідно умов договору пенею банк порушує питання в даній справі.

У свою чергу ОСОБА_4 звернулась до суду 09.12.2015 із зустрічною позовною заявою, якою, з урахуванням послідуючих уточнень, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 24.07.2007, визнати недійсною додаткову угоду №2 від 17.02.2009, визнати незаконним збільшення ПАТ «УкрСиббанк» відсоткової ставки із 13,50% до 27,00% річних, стягнути із ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у зв'язку із збільшенням відсоткової ставки по кредитному договору та зарахувати їх на погашення заборгованості по кредиту, визнати недійсним договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи про те, що кредитний договір укладено з порушеннями норм цивільного законодавства, ЗУ «Про захист прав споживачів», відомчих документів НБУ, інших нормативних актів, у зв'язку з чим порушено її права, як споживача фінансової послуги. Перед його укладенням, а також під час його підписання банк застосовував відносно неї засоби омани та займався підприємницькою діяльністю, яка є нечесною. Текст спірного кредитного договору отримано в день його підписання і позичальник не мала можливості його вивчити і осмислити, проконсультуватись із фахівцями. Договір іпотеки підлягає визнанню недійсним у зв'язку із визнанням недійсним кредитного договору, оскільки договір іпотеки є похідним договором. На момент укладення договору іпотеки у неї був неповнолітній син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак дозволу органу опіки та піклування на цей правочин отримано не було.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 10.12.2015 обидві позовні заяви об'єднано в одне провадження.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2018 первісні позовні вимоги у справі залишено без задоволення. При цьому суд виходив із того, що банком пропущено відповідні строки позовної давності для звернення з цим позовом до суду. Крім того, суд вказав про необґрунтованість позовних вимог у справі.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2018 зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі відповідної заяви ОСОБА_4

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги банку, а також стягнути судові витрати у справі. В обґрунтування вказує на те, що кінцевий термін повернення кредитних коштів згідно додаткової угоди визначено до 23.07.2024. Відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору та одержання на його підставі кредитних коштів. Заборгованість відповідача та її розмір підтверджуються розрахунками банку та випискою за кредитним договором, яка завірена печаткою банку. Висновки суду першої інстанції про незрозумілість форми викладення розрахунку заборгованості по кредиту є помилковими, оскільки наведені документи складено належним чином та відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003. Висновки суду про виникнення кредитної заборгованості ще в 2009 році є невірними, оскільки 05.11.2014 відповідач частково погашала свій борг в сумі 753,90 доларів США по тілу кредиту та 17.12.2014 в сумі 310,03 долари США по відсоткам, що свідчить про визнання нею боргу та підтверджує факт переривання перебігу строку позовної давності. Саме з вказаних дат позивач перестала виконувати свої договірні зобов'язання. Банк звернувся до суду із позовом 14.08.2015, тобто в межах строку позовної давності. Суд не врахував, що погашення боргу відповідач має виконувати щомісячними платежами, отже позовна давність має обраховуватися окремо по кожному з платежів. Суд не врахував, що, оскільки вимоги про дострокове погашення кредиту боржник не виконав, отже кредитор має право на стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені до моменту погашення заборгованості, що спростовує висновки суду про нарахування вказаних платежів за межами строку дії договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити її без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції є законним та належним чином обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже в даній справі в апеляційному порядку переглядається лише рішення суду першої інстанції стосовно первісних позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості відносно якого банком подано апеляційну скаргу.

При розгляді справи встановлено, що 24.07.2007 між акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк», який перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 зі строком дії до 27.07.2014, за умовами якого банк надав ОСОБА_4, як позичальнику, кредит в розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою 13,50% річних за користування кредитними коштами. Згідно п.1.3.4 Кредитного договору погашення кредиту мало відбуватись із 01 по 20 число кожного календарного місяця.

Додатковою угодою №2 від 17.02.2009 сторони кредитного договору домовились про внесення змін до нього, в тому числі було змінено схему погашення кредиту та встановлено день сплати ануїтетного платежу - 17 число кожного календарного місяця рівними частинами по 310,00 доларів США. Цією ж угодою сторони встановили новий строк дії договору до 23.07.2024.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань банк має право вимагати сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквівалента суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

21.04.2015 позивач надіслав відповідачу вимогу про повне дострокове погашення кредитної заборгованості у зв'язку з порушенням договірних зобов'язань зі сторони позичальника.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 21 413,89 доларів США та нарахована за умовами кредитного договору пеня в розмірі 11 511,76 грн., яка складається із: 19 684,26 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом, 1 729,63 доларів США - заборгованість по простроченим процентам, 3 864,34 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 7 647,42 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, що й обумовило звернення з цим позовом до суду.

Доказів належного виконання позичальником договірних зобов'язань перед банком суду надано не було.

13.05.2016 ОСОБА_4 подала до суду заяву про застосування до позову ПАТ «УкрСиббанк» наслідків пропуску банком строку загальної та спеціальної позовної давності, посилаючись на те, що починаючи з 31.12.2008 банком застосовувались штрафні санкції за порушення нею умов кредитного договору у вигляді подвійного розміру відсоткової ставки по кредиту.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність тривалістю 1 рік.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; ст. 266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки порушення виконання позичальником договірних зобов'язань мало місце ще в грудні 2008 року, а позов до суду подано у 2015 році, то суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволення заявлених у справі вимог у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

Однак погодитися з правильністю таких висновків суду першої інстанції апеляційний суд не може.

Так у матеріалах справи містяться дані про те, що позичальник сплачувала заборгованість по тілу кредиту 05.11.2014 у сумі 753,90 доларів США (т.1 а.с.24) та по відсотках за користування кредитом 17.12.2014 у сумі 310,03 долари США (т.1 а.с.29), про що вказано у відповідних розрахунках банку стосовно розміру заборгованості відповідача.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином мало місце переривання перебігу строків позовної давності зі сторони позичальника у зв'язку із часткової сплатою нею боргу, тобто фактичного визнання нею існування боргу перед банком.

Доказів, які б спростовували такі висновки суду позичальник не надала.

Вказаних обставин при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував.

Далі, згідно п.11 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже у разі недоведеності позовних вимог та одночасного пропуску строків позовної давності у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Зазначених роз'яснень Пленуму ВСУ суд першої інстанції, при ухваленні рішення у справі про відмову у задоволенні позову одночасно за недоведеністю вимог та у зв'язку з пропуском строків позовної давності, не врахував.

Також апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про неналежне оформлення позивачем довідок-розрахунків заборгованості відповідача, оскільки їх виконано з дотриманням встановлених вимог до виписок по особовим рахункам клієнтів банків. Крім того, у вказаних довідках чітко зазначено про суму заборгованості, строк та розмір її погашення, нараховані санкції, що дає змогу належним чином оцінити обґрунтованість позовних вимог банку.

Апеляційний суд враховує, що правове регулювання правовідносин між сторонами у справі забезпечують наступні норми права.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України - наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до положень ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання є недопустимою. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вимогами п.9.9 вищевказаного договору кредиту передбачено, що сторони домовилися про те, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов даного договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов'язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу банку та ін., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобов'язань за договором.

Колегія суддів звертає свою увагу на те, що відповідачка ОСОБА_4 по суті заперечує не наявність у неї заборгованості перед банком, а фактично не погоджується з розміром та розрахунком її заборгованості за договором кредиту, що наданий позивачем. При цьому відповідачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт належного виконання нею своїх зобов'язань за договором та загальний розмір фактично виплаченого нею кредиту. Клопотання про призначення судово-економічної експертизи в суді першої інстанції відповідачка не підтримувала, тому воно по суті судом не розглядалося, та в суді апеляційної інстанції таких клопотань нею не заявлялося.

При цьому, наявність та розміри кредитної заборгованості повністю підтверджуються належними доказами, що є в матеріалах справи.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог банку в частині стягнення суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 21 413,89 доларів США.

Одночасно апеляційний суд враховує, що банк, звернувшись до суду з даним позовом 28.08.2015, має право вимагати стягнення пені з відповідача за 1 рік, який передує подачі позову до суду (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). Тобто з відповідача на користь позивача у цій справі має бути стягнуто 3603,23 грн. пені за прострочення повернення кредиту та 6911,76 грн. за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, що свідчить про можливість часткового задоволення відповідних позовних вимог у справі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2018 у даній справі слід скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права (ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України) та порушенням вимог процесуального права стосовно законності та обґрунтованості рішення суду (ст. 263 ЦПК України), та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (які задоволено на 99,78%) до перерозподілу належать судові витрати сторін у справі по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій. Апеляційний суд враховує, що в суді першої інстанції позивачем сплачено 3654,00 грн. судового збору, а в суді апеляційної інстанції - 5481,00 грн., отже (3654,00 грн. + 5481,00 грн.) * 99,78% = 9122,94 грн. судового збору слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2018 у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними - скасувати.

Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 21 413,89 доларів США, пеню в розмірі 10514,99 грн., а також 9122,94 грн. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 02 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді