Справа № 308/3616/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до Середнянської селищної ради (Ужгородський район, смт. Середнє, вул. Закарпатська, 63), за якою просить суд: визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого сільського господарства, яка розташована в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_2.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2, про що виконкомом Середнянської селищної ради Ужгородського району видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1

Померлим батьком ОСОБА_2 при житті не було складено заповіт, на ім'я позивача приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович Віталією Петрівною 18 грудня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_2.

Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, спадщина ОСОБА_1, складається з житлового будинку загальною площею 106,7 кв.м., сараю, вбиральні та огорожі. 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Луцович В.П. проведена Державна реєстрація права на нерухоме майно на праві власності за реєстраційним № 1248 та присвоєно номер запису про право власності 24010493.

В той же час, в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло до позивача не було включено земельну ділянку, що належала померлій, ОСОБА_4, мамі її батька ОСОБА_2 її бабці, що пов'язано з наступним. Померла ОСОБА_4 мама батька позивача ОСОБА_2 отримала на підставі рішення Середнянської селищної ради 12 сесії 22 скликання у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва житлового будинку та особистого селянського господарства, яка розташована АДРЕСА_1. Однак, за час свого життя батько позивача ОСОБА_2 не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного та вимог ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України та фактичних обставин справи позивач вважає, що вона є спадкоємцем за законом всього майна померлого ОСОБА_2, що складається з житлового будинку з надвірними прибудовами, а також земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1

В березні 2018 року через свого представника ОСОБА_5 позивач звернулася до секретаря селищної ради і землевпорядника про надання дозволу на оформлення права власності на цю земельну ділянку, але їй відмовили і порекомендували звернутись в суд.

За ухвалою від 11.04.2018 року судом було прийняте рішення розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано строк на надання письмових заяв сторонам. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, проте подав до суду заяву від 21.05.2018 року № 199/02-24 за якою не заперечував проти задоволення позову та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, про що виконкомом Середнянської селищної ради Ужгородського району видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1

На ім'я позивача 18.12.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович Віталією Петрівною 18 грудня 2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_2.

Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, спадщина ОСОБА_1, складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування Житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачеві ОСОБА_1, що підтверджується витягом 117542593.

Проте позивач у позові зазначила, що в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло до позивача не було включено земельну ділянку, що належала померлій, ОСОБА_4, мамі її батька ОСОБА_2 її бабці, що пов'язано з наступним. Померла ОСОБА_4 мама батька позивача ОСОБА_2 отримала на підставі рішення Середнянської селищної ради 12 сесії 22 скликання у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва житлового будинку та особистого селянського господарства, яка розташована АДРЕСА_1. Однак, за час свого життя батько позивача ОСОБА_2 не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного та вимог ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України та фактичних обставин справи позивач вважає, що вона є спадкоємцем за законом всього майна померлого ОСОБА_2, що складається з житлового будинку з надвірними прибудовами, а також земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1, Ужгородського району Закарпатської області.

В березні 2018 року через свого представника ОСОБА_5 позивач звернулася до секретаря селищної ради і землевпорядника про надання дозволу на оформлення права власності на цю земельну ділянку, але їй відмовили і порекомендували звернутись в суд, проте жодних доказів такого звернення суду не надано.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як зазначено у ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтями 1261 - 1265 визначена черговість спадкоємців за законом, зокрема зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

- цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

- свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК).

У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 в редакції Закону України від 5 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем взагалі не доведено суду належними та допустимим доказами, що земельна ділянка площею 0,25 га для ведення особистого сільського господарства, яка розташована в АДРЕСА_2, виділялася ОСОБА_4, при цьому було наявне: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку; а також доказів що щодо зазначеної земельної ділянки було розпочато процедуру приватизації, доказів на підтвердження родинних зв'язків між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1, відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 81, 89, 141, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1265 1268, 1223, 1225, 1261-1265, 1266, 1268 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова