Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 509/2669/15-ц

провадження № 61-14636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Куркана М. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сидоренко І. П., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1976 року по 2011 рік знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу придбаний незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 58 % та земельна ділянка площею 0,11 га за адресою: АДРЕСА_1, а також автомобільний гараж АДРЕСА_2.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила визначити, що належна їй частка у спільному майні подружжя складає ? частини спірного майна, та визнати за нею право власності на ? частини незакінченого будівництвом житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, ? частини земельної ділянки площею 0,11 га, яка знаходиться за цією ж адресою, а також ? частини автомобільного гаража АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено, що частка ОСОБА_3 у спільному сумісному майні подружжя - незакінченому будівництвом житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,11 га, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1, а також автомобільного гаража АДРЕСА_2, складає ? частини зазначеного нерухомого майна.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ? частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,11 га, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1, а також ? частини автомобільного гаража АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі в сумі 4 395,16 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбано сторонами за час їхнього спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Судові витрати, які стягнені з відповідача на користь позивача, складаються із витрат зі сплати судового збору у сумі 395,16 грн, а також витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що доводи апеляційної скарги не спростували правильність висновків суду.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та увалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що позовна вимога про визнання права власності на ? частини незакінченого будівництвом житлового будинку не може бути задоволена, оскільки право власності в даному випадку може бути визнане лише на матеріали, обладнання та інше майно, що використане в процесі будівництва. Крім того, позов розглянуто із порушенням правил підсудності (виключна підсудність), оскільки спірний гараж, на який за позивачем визнано право власності на ? його частини, знаходиться у м. Трускавці, що територіально не відноситься до Овідіопольського району Одеської області. Крім того, витрати на правову допомогу у сумі 4 000,00 грн, які стягнуті з нього на користь позивача, не підтверджені жодними доказами у справі. Також звертає увагу на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із указаним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою цього ж суду від 07 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 1976 року по 15 серпня 2011 рік. У шлюбі у сторін є двоє повнолітніх синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 06 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Трускавецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудований гараж АДРЕСА_2, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за останнім право власності на зазначений гараж. На підставі цього рішення суду ОСОБА_4 10 листопада 2010 року зареєстрував право власності на гараж.

Відповідно до договорів дарування від 07 жовтня 2002 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар належний ОСОБА_7 незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,110 га, що знаходиться за цією ж адресою, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2012 року вищезазначені договори дарування визнані удаваними правочинами та відповідно визнано дійсними договори купівлі-продажу цих об'єктів.

Тобто спірне майно придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

З урахуванням викладеного, суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Доводи касаційної скарги про порушення судами правил виключної підсудності при розгляді зазначеного позову, пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду, а також неможливість визнання права власності на ? частини незакінченого будівництвом житлового будинку, не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку у своїх рішення. Крім того, відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Разом з тим, колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (чинного на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також детальний розрахунок таких витрат.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем не надано документів, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, а також детального розрахунку таких витрат.

На зазначені порушення заявник звертав увагу у поданій ним апеляційній скарзі, проте апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не перевірив доводів заявника стосовно того, що розмір стягнутих з нього судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги позивачу, не підтверджений документально.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому ухвалені у справі судові рішення в цій частині необхідно скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належним чином оформлених, документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення на її користь з ОСОБА_4 витрат на правову допомогу відмовити.

В іншій частині заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик