Справа № 206/569/18
Провадження № 2/206/448/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Дніпровської міської ради, третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку,-

ОСОБА_6 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

05.06.2002 між позивачами та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір дарування жилого будинку, за змістом якого останній подарував, а позивачі прийняли в дар жилий будинок у цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 918,00 кв.м. (0,0918 га). Вказаний жилий будинок належав відповідачу ОСОБА_5 у частинах (по 1/2) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ОСОБА_7, та договору купівлі-продажу укладеним з ОСОБА_8, яка раніше успадкувала відповідну частину будинку за ОСОБА_7 на підставі заповіту. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Земельна ділянка площею 918,00 кв.м. (0,0918 га), на якій розташовано вказаний вище будинок, належала на праві приватної власності померлій ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. В той же час, власником вказаної земельної ділянки ОСОБА_7 стала після складання заповіту на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_5 В зв'язку із чим, відповідач ОСОБА_5 успадкував лише 1/2 частину будинку, як і ОСОБА_8 Таким чином, позивачі вважали, що уклавши договір з відповідачем ОСОБА_5, на сьогодні вони є власниками житлового будинку, а право власності на спірну земельну ділянку підлягає захисту у суді. На підставі ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. ст. 23, 30 ЗК України (в редакції від 1991 року) позивачі просили визнати за ними право власності по 1/2 частки земельної ділянки площею 918,00 кв.м. (0,0918 га), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 3-8).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Дніпровської міської ради надала письмовий відзив на позовну заяву, за змістом якої, остання вважала вимоги позивачів необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки позивачі не скористались правом на отримання земельної ділянки у власність відповідно до ст. 128 ЗК України (порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам), окрім того, представник, також, зазначила, що відповідач ОСОБА_5 не був власником земельної ділянки, а отже і позивачі у справі не мають підстав визнавати право власності на земельну ділянку в порядку ст. 120 ЗК України. Крім того, представник позивача просива закрити провадження у справі в зв'язку із відсутністю спору (а.с. 81-84, 129-132).

Відповідач ОСОБА_5, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надав суду письмові пояснення, де зазначив, що відзив представника Дніпровської міської ради безпідставний, оскільки, у даному випадку, ОСОБА_7 була власником спірної земельної ділянки, а тому, порядок передбачений ст. 128 ЗК України, який передбачає продаж земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам, застосовуватись не може. Щодо вимоги позивачів, вважав, що має діяти принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою (а.с. 111-112).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

13.02.2018 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська Зайченко С.В. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В той же час, згідно розпорядження керівника апарату Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 83-р від 10.04.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв'язку із звільненням ОСОБА_9 з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2018 цивільну справу розподілено судді Маштаку К.С.

13.04.2018 дану справу прийнято суддею Маштаком К.С.

Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін та їх представників, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

26.07.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.03.90 ОСОБА_7 набула права власності після смерті ОСОБА_10 на спадкове майно, яке складається із жилого будинку з надвірними побудовами, які розташовані на земельній ділянці розміром 439 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1, який належав померлому на підставі договору побудови (а.с.132).

02.02.94 ОСОБА_7 склала заповіт, за змістом якого зробила розпорядження щодо належного їй жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходиться у АДРЕСА_1, який після її смерті мав перейти ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с. 21).

Після чого, 27.07.98 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1156 від 18.06.98, ОСОБА_7 отримала державний акт на право приватної власності на землю, серія ДП Д*N8013, а саме: на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська, серія НОМЕР_4 (а.с.14).

Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.11.99, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 прийняли спадкове майно після смерті ОСОБА_7, а саме: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 918 кв.м. (а.с.19).

05.06.2002 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли у дар жилий будинок з надвірними побудовами у цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 1/2 частина будинку належали ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, інша 1/2 частина - на підставі договору купівлі - продажу (а.с.13).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до офіційного тлумачення 58 Конституції України, яке міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) - дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

У постанові Верховного суду України від 18.12.2013 (справа № 6-138цс13) міститься правова позиція, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 (строк на прийняття якої закінчився до 01.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 01.01.2004, тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Так, відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Частина 1 ст. 524 ЦК УРСР передбачає, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Стаття 537 ЦК УРСР встановлює, що частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

З аналізу статей 529-533 цього Кодексу до такого числа спадкоємців входили особи з якими спадкодавець мав родинні стосунки, його утриманці, усиновлені та усиновителі.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що після смерті ОСОБА_7 залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, власниками якого на сьогодні є позивачі у рівних частинах на підставі договору дарування.

В той же час, доля земельної ділянки за час життя спадкодавцем вирішена не була, доказів того, що спадкоємці за заповітом мали право на спадщину за законом суду не надано.

Звертаючись до суду із даним позовом позивачі посилаючись на ст. ст. 120, 125 ЗК України та ст. ст. 23, 30 ЗК України (в редакції ЗК України від 1991 року) та вважали, що мали право на визнання за ними права власності на земельну ділянку, відповідно до принципу цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Між тим, детально проаналізувавши законодавство на яке посилаються позивачі та законодавство, що регулює відносини, що склались між сторонами, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних відносин норм, на підставі яких мало звернення позивачів, за наступних мотивів.

Стаття 555 ЦК УРСР встановлює, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави.

ЦПК України, у відповідній редакції, порядок переходу права власності спадкового майна до держави не передбачав, на відміну від діючого процесуального кодексу, відповідне питання регулювалось інструкцією та ЦК УРСР.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦК УРСР майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Четвертою частиною статті 137 ЦК УРСР встановлено, що порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української PCP.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виявлення та облік безхазяйного майна, затвердженою наказом Міністерства фінансів Української РСР від 17.12.87 № 112 (далі - Інструкція), яка була дійсна на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), за винятком майна, переліченого у п.17 цієї Інструкції, надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної (міської) Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Згідно до п. 8 Інструкції взяте на облік майно в разі необхідності передається фінансовим органом на відповідальне зберігання організації або особі, у яких воно було виявлене, або іншим організаціям чи особам. Передача майна на зберігання оформляється актом опису з зазначенням повної назви, адреси та службової особи організації, повних даних про громадянина, назви установи, що його видала, а також відмітки про попередження осіб, які прийняли майно на зберігання, про відповідальність за недостачу, заміну або псування цього майна.

Згідно до п. п. 15, 16 Інструкції після закінчення річного строку з дня прийняття на облік зазначеного в п. 14 майна, фінансовий орган зобов'язаний подати виконавчому комітету районної (міської) Ради народних депутатів за місцем знаходження майна заяву про визнання його безхазяйним. У заяві повинно бути зазначене, яке саме майно вважається безхазяйним, навести докази, що підтверджують неможливість встановлення власника майна. Після набуття рішеннями відповідних органів про визнання майна безхазяйним законної сили це майно надходить у власність держави, і тоді фінансові органи вживають заходів до його реалізації.

Окрім того, статтями 560, 561 ЦК УРСР передбачалось, що свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, спірна земельна ділянка, яка набула статус спадкового майна, після смерті ОСОБА_7, залишилась незаповіданою та неприйнятою жодним іншим спадкоємцем за законом, у власність держави, також, не перейшла, оскільки доказів проведення процедури, яка є передумовою набуття такого права державою згідно Інструкції, суду надано не було.

Вказаний висновок спростовує заперечення представника Дніпровської міської ради, яка посилалась на можливість позивачів звернутись у порядку передбаченому ст. 128 ЗК України, який передбачає продаж земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам, оскільки вказана земельна ділянка не набула статусу державної або комунальної власності.

Що ж до можливості застосування до спірних правовідносин ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. ст. 23, 30 ЗК України (в редакції ЗК України від 1991 року) суд зазначає наступне.

Стаття 30 ЗК України, в редакціях чинних на момент смерті спадкодавця, передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходило у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

В свою чергу, ст. 23 ЗК України встановлювала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Отже, посилаючись на вказані вище норми законодавства позивачі не звернули увагу, що перехід права власності (право користування) на земельну ділянку разом із будівлями та спорудами мав посвідчуватись Радами народних депутатів, шляхом надання відповідного державного акта.

Таким чином, враховуючи, що спадкоємці відповідних дій не здійснили (не отримали державного акту на спірну земельну ділянку) право власності на неї відчужити останні не могли.

Окрім того, ст. ст. 28, 29 ЗК України у відповідній редакції, на відміну від діючої, не передбачали втрату права власності на земельну ділянку внаслідок смерті власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця (п. б, ч. 1 ст. 140), отже право власності на спірну земельну ділянку залишаються за померлою, а відтак ст. ст. 120, 125 ЗК України, також, не можуть бути застосовані, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом У передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін та їх представників, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 137, 524, 525, 529-534, 555 ЦК УРСР, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_4 (адреса проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_5 (адреса проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3), Дніпровської міської ради (юридична адреса: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75, ідентифікаційний код юридичної особи 26510514), третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора (юридична адреса: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, 3, ідентифікаційний код юридичної особи 05383454) про визнання права власності на земельну ділянку відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31.07.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак