Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2518/11

провадження № 61-29495 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - кредитна спілка «Україна»,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Скай Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: публічного акціонерного товариства «Скай Банк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.; та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2016 року у складі судді Загороднюка В. І. та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до кредитної спілки «Україна» (далі - КС «Україна», спілка) про визнання нежитлових приміщень офісу об'єктом договору іпотеки, внесення змін до договору іпотеки, стягнення заборгованості за договорами додаткового пайового внеску шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 9 серпня 2006 року між ним та КС «Україна» укладено договір додаткового пайового внеску, за умовами якого він надав спілці внесок у розмірі 1 500 тис. грн, та договір додаткового пайового внеску від 6 вересня 2006 року, за умовами якого він надав КС «Україна» внески у розмірі 505 тис. грн. Відповідно до зазначених договорів додаткового пайового внеску кредитна спілка мала нараховувати йому дохід у 27 % річних щомісячно на суму внесків. Проте відсотки йому нараховані не були, заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року складає 34 051 грн, заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 6 вересня 2006 року складає 11 829 грн 11 коп. Отже, заборгованість КС «Україна» перед ним у загальному розмірі за внесками та відсотками становить 2 096 484 грн 22 коп. Строк виконання зобов'язання за договором додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року настав 9 грудня 2008 року, а за договором додаткового пайового внеску від 6 вересня 2006 року настав 8 грудня 2008 року.

8 вересня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами додаткового пайового внеску між КС «Україна» та ним укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав йому в іпотеку квартиру № 1а, загальною площею 95,7 кв. м, по АДРЕСА_1, яка належить спілці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 6 листопада 2002 року.

30 жовтня 2008 року КС «Україна», без його, як іпотекодержателя, письмового дозволу та у порушення вказаного договору іпотеки, отримала свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення офісу № 550, загальною площею 411,9 кв. м по АДРЕСА_1. Вважав, що за зазначеним договором іпотека поширюється і на частину приміщення офісу № 550, яка була приєднана до вказаної квартири, оскільки такий об'єкт після реконструкції є єдиним цілим.

КС «Україна» належним чином взяті на себе зобов'язання за договорами додаткового пайового внеску не виконала, грошові кошти та проценти по внескам йому не сплатила, унаслідок чого у нього виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд:

визнати нежитлові приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1, який складається у цілому з приміщень літ. «а» загальною площею 411,9 кв. м, основною площею 159,8 кв. м, об'єктом договору іпотеки від 8 вересня 2006 року;

внести зміни до пункту 6 вказаного договору іпотеки, виклавши цей пункт договору у наступній редакції: «В забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договорами додаткових пайових внесків іпотекодавець надав в іпотеку: нежитлові приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1, що у цілому складаються з приміщень літ. «а» загальною площею 411,9 кв. м, основною площею 159,8 кв. м, що належать іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва на перебудований об'єкт під літ. «а», від 5 листопада 2008 року. Вищевказана нерухомість складає предмет іпотеки за цим договором»;

стягнути з КС «Україна» за договором додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та договором додаткового пайового внеску від 6 вересня 2006 року заборгованість у загальній сумі 2 096 484 грн 22 коп. шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1

визнати за ним право власності на вказані нежитлові приміщення офісу;

зобов'язати комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» зареєструвати його право власності на ці нежитлові приміщення офісу.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2009 року у зазначеній справі відкрито провадження.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2009 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, внесено зміни до пункту 6 договору іпотеки від 8 вересня 2006 року. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2009 року прийнято заяву КС «Україна» від 27 серпня 2009 року про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2009 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2007 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

ОСОБА_3, 21 вересня 2012 року остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати нежитлове приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1 об'єктом договору іпотеки від 8 вересня 2006 року, укладеного між ним і КС «Україна», а саме внести зміни до пункту 6, стягнути на його користь заборгованість за договорами додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та 6 вересня 2006 року шляхом визнання за ним права власності на приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1 що передбачено іпотечним договором.

У лютому 2010 року КС «Україна» звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів додаткового пайового внеску та договору іпотеки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спілкою з ОСОБА_3 укладені договори додаткових пайових внесків від 9 серпня 2006 року та від 6 вересня 2006 року на умовах, які значно відрізняються від умов договорів внесків інших членів спілки, які існували на той час. Хоча згідно зі статтею 2 Закону України «Про кредитні спілки» усі члени кредитної спілки мають рівні права, незалежно від розміру пайового та інших внесків.

По своїй суті договори додаткових пайових внесків, укладені з ОСОБА_3, є договорами депозитних внесків, які є власністю членів спілки. Проте на час укладення спірних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки.

Вважала, що з ОСОБА_3 укладенні удавані правочини додаткових пайових внесків, приховуючи при цьому по своїй суті договори внесків на депозитні рахунки. Договори, укладені між ОСОБА_5, як головою правління КС «Україна», та ОСОБА_3, є недійсними на підставі положень статті 232 ЦК України. ОСОБА_6, як голова правління спілки, усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам КС «Україна» та членів спілки і свідомо допускав настання негативних наслідків для КС «Україна» щодо відчуження її майна. У силу цього недійсним є і договір іпотеки, укладений між ними.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог КС «Україна» просила суд визнати договори додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та від 6 вересня 2006 року, укладені між КС «Україна» та ОСОБА_3, недійсними; визнати договір іпотеки від 8 вересня 2006 року, укладений між КС «Україна» та ОСОБА_3, недійсним.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2010 року зустрічний позов КС «Україна» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов КС «Україна» задоволено. Визнано недійсними: договори додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та від 6 вересня 2006 року й договір іпотеки від 8 вересня 2006 року, укладені між кредитною спілкою «Україна» і ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що залучення кредитною спілкою додаткових пайових внесків на договірній основі є порушенням положень статті 5 Закону України «Про кредитні спілки» у частині здійснення діяльності з порушенням вимог пункту 2.1.3 Положення про фінансові нормативи діяльності та критерії якості системи управління кредитних спілок та об'єднаних кредитних спілок, затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 16 січня 2004 року № 7, у частині того, що додаткові пайові внески залучаються на бездоговірній основі. Щодо договорів, укладених між спілкою та ОСОБА_3, ОСОБА_7 не затверджувався такий режим залучення додаткового пайового внеску. Крім того, на час укладення вказаних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки. Положення про фінансові послуги не передбачало надання членам кредитної спілки фінансових послуг по залученню внесків із забезпеченням їх договорами іпотеки нерухомого майна або будь-якого іншого виду забезпечення. Отже, згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України спірні договори додаткових пайових внесків та договір іпотеки є недійсними.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Скай Банк» (далі - ПАТ «Скай Банк»), ОСОБА_8 задоволені частково, рішення суду першої інстанції змінено. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов КС «Україна» задоволено частково, визнано недійсними: договори додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та від 6 вересня 2006 року й договір іпотеки від 8 вересня 2006 року, укладені між КС «Україна» і ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підставі договорів додаткових пайових внесків, укладених між КС «Україна» і ОСОБА_3, не виникло зобов'язань, що підлягали забезпеченню іпотекою, так як між ними не укладався ні договір банківського депозиту, ні договір банківського рахунку, оскільки КС «Україна» не є банком. Тому вимога ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договорами додаткових пайових внесків шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, що в договорі іпотеки вказано, як предмет іпотеки, відсутні. Вимоги ОСОБА_3 про визнання офісу № 550 по АДРЕСА_1 предметом договору іпотеки і внесення змін до договору іпотеки у частині предмета іпотеки не відповідають положенням законодавства.

КС «Україна» у порушення положень законодавства про кредитні спілки взяла на себе зобов'язання за договорами додаткових пайових внесків по нарахуванню та розподілу доходу у розмірі, не нижче 27 % річних кожного місяця, по закінченню строку дії договорів, що суперечить діяльності спілки. Отже, вказані договори додаткових пайових внесків та договір іпотеки, який укладено на їх забезпечення, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є недійсними. Строк позовної давності спілкою не пропущено, так як строк дії договорів додаткових пайових внесків продовжувався додатковими угодами.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Скай Банк» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову КС «Україна» відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що КС «Україна» пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено ОСОБА_3, оскільки спірні договори додаткових пайових внесків укладені 9 серпня 2006 року та 6 вересня 2006 року, 8 вересня 2006 року договір іпотеки, а спілка звернулась з зустрічним позовом лише 1 лютого 2010 року. Станом на момент виконання КС «Україна» своїх зобов'язань за договорами додаткових пайових внесків, спілка мала чинну ліцензію, яка дозволяла їй здійснювати діяльність з залучення коштів фізичних осіб на депозитні рахунки та їх повернення. Протягом 2006-2008 років спілка визнала умови вказаних договорів додаткових пайових внесків, оскільки вона, у тому числі, нараховувала дохід на отримані від ОСОБА_3 грошові кошти. Отже, незважаючи на те, що голова правління уклав спірні договори на умовах, не погоджених ОСОБА_7 радою у положенні про фінансове управління КС «Україна», юридична особа їх визнала й виконувала, що свідчить про дійсність цих договорів та їх схвалення самою спілкою.

КС «Україна» належним чином взяті на себе зобов'язання за спірними договорами додаткових пайових внесків не виконала, проценти та кошти ОСОБА_3 не сплатила, унаслідок чого в останнього виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за цими договорами на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову КС «Україна» відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк позовної давності КС «Україна» пропущено, про застосування якого він заявив у суді першої інстанції, так як спірні договори додаткових пайових внесків укладені 9 серпня 2006 року та 6 вересня 2006 року, а 8 вересня 2006 року договір іпотеки, тобто саме з цих дат слід обчислювати строк позовної давності. Проте лише 1 лютого 2010 року спілка звернулась з зустрічним позовом до суду.

КС «Україна» зобов'язання за договорами додаткових пайових внесків належним чином не виконала, грошові кошти та нараховані на них відсотки не повернула, унаслідок чого у ОСОБА_3 виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це нерухоме майно, що передбачено іпотечним договором.

У серпні 2017 року ОСОБА_8 подала заперечення на касаційні скарги, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, вона як особа яка не була залучена до участі у справі, але подавала апеляційну скаргу і як вкладник КС «Україна» вважала, що приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1 не є предметом спірного договору іпотеки, укладеного з ОСОБА_3, а є майном спілки, яке підлягає продажу для задоволення вимог кредиторів спілки.

У вересні 2017 року арбітражний керуючий з ліквідації КС «Україна» ОСОБА_9 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, КС «Україна» строк позовної давності пропущено не було, оскільки ОСОБА_3 звернувся з позовом у квітні 2009 року, тобто з цього моменту строк позовної давності переривався, що дало право і спілці пред'явити зустрічний позов.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 9 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та КС «Україна» укладено договір додаткового пайового внеску, за умовами якого, з урахуванням додатку від 9 листопада 2007 року № 6, ОСОБА_3 надав спілці внесок у розмірі 1 500 тис. грн, зі сплатою на його користь 27 % річних щомісячно від суми додаткового пайового внеску, терміном до 9 грудня 2008 року.

6 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та КС «Україна» укладено договір додаткового пайового внеску, за умовами якого, з урахуванням додатку від 6 листопада 2007 року № 2, ОСОБА_3 надав спілці внесок розмірі 505 тис. грн, зі сплатою на його користь 27 % річних щомісячно від суми додаткового пайового внеску, терміном до 8 грудня 2008 року.

8 вересня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами додаткового пайового внеску між КС «Україна» та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого спілка, як іпотекодавець, передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру № 1а, загальною площею 95,7 кв. м по АДРЕСА_1, яка належить спілці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 6 листопада 2002 року.

30 жовтня 2008 року КС «Україна» отримала свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення офісу № 550, загальною площею 411,9 кв. м, по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 вказував про те, що КС «Україна» відсотки згідно умов договорів йому нараховані не були, заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року складає 34 051 грн, заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 6 вересня 2006 року складає 11 829 грн 11 коп. Отже, у загальному розмірі заборгованість КС «Україна» перед ним за внесками та відсотками становить 2 096 484 грн 22 коп.

У частині п'ятій статті 8 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що ліцензуванню підлягає діяльність кредитної спілки із залучення внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки на час укладення спірних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки, тому згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України такі договори є недійсними.

Проте суди, вказуючи на те, що КС «Україна» звернулася з зустрічним позовом до суду у межах строку позовної давності, не врахували таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ОСОБА_3 звернувся з заявою про застосування строку позовної давності до зустрічного позову КС «Україна» (а. с. 120, т. 2).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахували те, що КС «Україна» звернулась з позовом до суду з вимогами щодо недійсності спірних договорів додаткових пайових внесків укладених 9 серпня 2006 року і 6 вересня 2006 року та договору іпотеки укладеного 8 вересня 2006 року, тобто згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг строку позовної давності почався саме з дати укладення цих договорів. Отже, посилання апеляційного суду на те, що спілкою строк позовної давності не пропущено, оскільки до спірних договорів укладались додаткові угоди, безпідставні та спростовуються вищевказаним.

Посилання відзиву арбітражного керуючого з ліквідації КС «Україна» на касаційну скаргу ОСОБА_3 про те, що строк позовної давності не пропущено, безпідставні, так як цей строк починає обчислюватися з дати укладення оспорюваних договорів, а не з дати пред'явлення первісного позову.

Таким чином, суди не звернули уваги на те, що КС «Україна» лише 1 лютого 2010 року звернулась з позовом до суду про визнання недійсними договорів додаткових пайових внесків від 9 серпня 2006 року і 6 вересня 2006 року та договору іпотеки від 8 вересня 2006 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку позовної давності.

Крім того, у статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, оскільки умовами спірного договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності, то відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний ОСОБА_3 спосіб, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Крім того, колегія суддів зазначає й те, що ПАТ «Скай Банк» по суті звернулося з касаційною скаргою в інтересах ОСОБА_3, заявляючи прохання про задоволення його позову, не маючи на це процесуальних повноважень.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Скай Банк» та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії і звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зустрічного позову кредитної спілки «Україна» про визнання недійсними договорів додаткового пайового внеску та договору іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк