АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5182 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Шереметьєва Л.А.

Унікальний №760/9151/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року у справі за заявою Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?ол; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quan;Прикінцеві та перехідні положення&q?ні; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qun ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &quan;Перехідні положення&q?і ; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У квітні 2018 року Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

Просило суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 8 293,56 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалось на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України є балансоутримувачем та виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому будинку АДРЕСА_1.

Заявник направляв боржнику для підписання два примірника договору про надання житлово-комунальних послуг. Проте пропозиція залишилась поза увагою споживача.

ОСОБА_1 фактично споживає житлово-комунальні послуги, які надаються управлінням, однак оплату за них не вносить, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України просило стягнути з боржника.

Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України також просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 р. Будинкоуправлінню №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, 16 травня 2018 року подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість, не повне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів та ненадання доказів з поважних причин, порушення норм процесуального права, просило ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх доводів апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту ухилення ОСОБА_1 від виконання свого обов'язку по укладенню договору про надання житлово-комунальних послуг та письмового оформлення фактично існуючих між сторонами правовідносин.

ОСОБА_1 постійно отримує та користується послугами, які надає апелянт, оскільки проживання в багатоквартирному будинку без їх використання є неможливим.

Забезпечення схоронності та належного утримання прибудинкової території є обов'язком власника, так само як і завчасно здійснювати оплату спожитих послуг.

Власник квартири зобов'язаний нести тягар утримання належного йому майна та виконувати належним чином обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг незалежно від місця його фактичного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.7)

Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України є балансоутримувачем та виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому будинку АДРЕСА_1.

За твердженням стягувача боржник неналежним чином виконує свої обов'язки по оплаті вартості наданих їй послуг, в результаті чого утворилась заборгованість, яку він просив стягнути в судовому порядку.

Також стягувач наполягав на стягненні з боржника суми інфляційних витрат та 3% річних за весь час прострочення.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що до заяви про видачу судового наказу не було додано договір укладений між заявником та боржниками/одним із боржників, що відповідно до положень п.3 ч.3 ст.163 ЦПК України є обов'язковим. Керуючись положеннями п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суд першої інстанції відмовив у видачі судового наказу.

Колегія суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості. (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України)

Відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній формі), за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості. (п.3 ч.3 ст.163 ЦПК України)

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення на основі типового договору визначено як обов'язок, а не право споживача. Разом із тим відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 302/1315/14-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 757/10888/14-ц, Верховного Суду України від 27 січня 2016 року в справі № 6-2864цс15.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Та обставина, що між сторонами не укладено договір про надання комунальних послуг, враховуючи те, що комунальним підприємством було запропоновано укласти такий договір, а також те, що такі послуги фактично надавались, не є підставою для відмови у видачі судового наказу, із урахуванням змісту вказаних норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи заявник наголошував в своїй заяві про направлення пропозиції боржнику щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, однак вони були залишені поза увагою останньої.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 379, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Будинкоуправління №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задовольнити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль