Справа № 308/5323/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/5323/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2017 року, головуюча суддя Монич О.В., -

встановив:

ОСОБА_2 06.06.2017 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким. 01.03.2003 сторони уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_4. Під час спільного проживання сторін виявилося, що вони люди різних характерів та поглядів на життя, вони втратили одне до одного почуття поваги і любові, це стало причиною сварок і непорозумінь, призвело до взаємного відчуження. Шлюб існує лише формально, примирення між сторонами неможливе, тому шлюб слід розірвати, дитину залишити на вихованні у відповідача.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просив шлюб, зареєстрований 01.03.2003 Ужгородським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 108, розірвати, доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити на проживанні при матері.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.06.2017 позов задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, зареєстрований 01.03.2003 Ужгородським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 108; постановлено: доньку сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати з матір'ю ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на указане рішення суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. Так, позов не був обґрунтований і доведений належним чином, тимчасовий розлад сімейних стосунків не є сам по собі достатньою підставою для розірвання шлюбу, в якому народилася дитина. Суд не з'ясував дійсні стосунки подружжя, тоді як воно фактично продовжує проживати разом і вести спільне господарство. Рішення є поспішним, необґрунтованим і суперечить обставинам справи. Крім того, суд порушив право відповідача на участь у справі, порушена змагальність процесу. Сторона просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, взявши до уваги, що після відновлення провадження в справі у зв'язку зі спливом строку, встановленого судом для примирення сторін, відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, її позиція в справі викладена письмово, позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляцію відповідача не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідача ОСОБА_3, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали шлюб 01.03.2003 і зареєстрували його в Ужгородському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 108 (а.с. 4). Сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6). На час пред'явлення позову про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7-10). Ці факти ніким не заперечуються.

Ставлячи питання про розірвання судовим порядком шлюбу, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час спільного проживання сторін виявилося, що вони люди різних характерів та поглядів на життя, вони втратили одне до одного почуття поваги і любові, це стало причиною сварок і непорозумінь, призвело до взаємного відчуження. Шлюб існує лише формально, примирення між сторонами неможливе.

Правова позиція відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала наявність підстав для розірвання шлюбу, полягала по суті спору в тому, що позов не був обґрунтований і доведений належним чином, а тимчасовий розлад сімейних стосунків не є сам по собі достатньою підставою для розірвання шлюбу, в якому народилася дитина. Подружжя фактично продовжує проживати разом і вести спільне господарство.

Під час апеляційного розгляду справи позивач 23.03.2018 подав апеляційному суду заяву, якою повідомив, що наразі проживає за межами України, тому не може з'явитися у судове засідання, і просив суд надати строк для примирення із відповідачем (а.с. 60).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.03.2018 заяву позивача було задоволено, призначено подружжю ОСОБА_3 строк для примирення, що становить три місяці з дня набрання ухвалою законної сили, провадження у справі зупинено до закінчення наданого сторонам строку для примирення (а.с. 65-66). Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27.06.2018 провадження в справі відновлено, призначено судове засідання на 18.07.2018 (а.с. 69).

18.07.2018 у судове засідання з'явився позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, яка з'являлася в попередні засідання апеляційного суду, у це засідання не з'явилася. Позивач ОСОБА_2 апеляційному суду пояснив, що спроба подружжя примиритися результату не дала, подружжя продовжує проживати нарізно, він хоча й приїжджає періодично до Ужгорода, проте, фактично більшу частину свого часу знаходиться у Словацькій Республіці. Сторони не ведуть спільного господарства. Можливості зберегти цей шлюб позивач не бачить, примирення між сторонами неможливе, на розірванні шлюбу наполягає, вказує на суто формальне існування шлюбу.

У цивільних, у т.ч., у сімейних відносинах особа діє вільно, при цьому, повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 6, ст.ст. 12-14 ЦК України, ст.ст. 1, 7 СК України).

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 3 ч. 4, ст. 4 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається, кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання судом за позовом одного з подружжя, якщо судом з урахуванням обставин життя подружжя буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України).

Апеляційним судом була забезпечена сторонам можливість реалізації їх прав у спорі, що виник, включно з досягненням примирення. З урахуванням періоду провадження в справі сторони мали достатньо часу і можливостей досягти примирення, врегулювати спір за взаємною згодою, якщо такі можливість і бажання сторін у дійсності мали місце. На час розгляду справи апеляційним судом примирення не досягнуте, спір за згодою сторін не врегульований, позиція позивача в спорі щодо необхідності припинення шлюбу, підстав для збереження якого немає, не змінилася, відповідач заяв і/або доказів, які б вказували на можливість збереження шлюбу, врегулювання спору за згодою сторін, суду не подавав.

Враховуючи принцип свободи сторін у поданні доказів, у розпорядженні своїми цивільними та процесуальними правами, слід дійти висновку, що діючи в процесі на власний розсуд відповідач не спростував у належний процесуальний спосіб по суті доводів, якими обґрунтовувалася правова позиція позивача, та не довів обґрунтованості своєї апеляції. Доводи апеляції про лише тимчасовий розлад сімейних стосунків, про спільне проживання подружжя та реальну можливість зберегти шлюб не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відтак, відповідачем суду не надано доказів, які б спростовували правильність по суті та справедливість рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду з урахуванням суті особистісних спірних правовідносин немає належних підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм права, що призвело б до необґрунтованого задоволення позову. Тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію відповідача ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 липня 2018 року.

Судді