Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30541/16-ц

провадження № 61-12706ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Дочірнє підприємство «Державної компанії «Укрспецекспорт» -«Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - ДГЗІФ «Укрінмаш»), просив визнати протиправними дії відповідача щодо звільнення його з посади начальника відділу контрактів №2 Департаменту №4, скасувати наказ відповідача від 26 липня 2016 року № 226К як незаконний, поновити його на роботі в Дочірньому підприємстві Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» на посаді начальника відділу контрактів №2 Департаменту №4, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату йому грошових коштів відповідно до наказів про преміювання та заохочення працівників фірми у встановлених розмірах, за період з дати його звільнення по день поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що на час звільнення позивача існували вакантні посади та робота, яку позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, але які не були йому запропоновані відповідачем. Неправомірними діями відповідача під час звільнення у зв'язку з порушенням трудового законодавства йому завдано моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року, в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди виходили з того, що в період з 13 травня 2016 року по 26 липня 2016 року (день звільнення позивача) у штаті відповідача були наявні вакантні посади, на які б погодився позивач, проте він не відповідав жодній з них за кваліфікаційними вимогами (досвід роботи, спеціальні знання та вміння), а на іншу запропоновану йому вакантну посаду останній не погодився. З огляду на це суди дійшли висновку, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі та стягнення заявлених ним сум, немає.

10 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

19 травня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У березні 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не було враховано те, що до звільнення позивач займав посаду начальника відділу контрактів департаменту, посадові обов'язки якого відповідають посадовим обов'язками десяти нововведеним посадам. Однак під час попередження про звільнення 26 травня 2016 року вони йому не були запропоновані, а пропозиція вакантної посади водія відбулась лише 21 липня 2016 року, тобто фактично перед звільненням.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або

перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Суди встановили, що з 19 вересня 2014 року до 26 липня 2016 року ОСОБА_3 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та працював на посаді начальника відділу контрактів № 2 Департаменту №4 (а.с. 7-8).

12 квітня 2016 року ДГЗІФ «Укрінмаш» в особі генерального директора Слюсаренка С. В. звернулося з повідомленням до Ради трудового колективу з проханням приступити до переговорів з метою повного використання заходів, які впливають на збереження або розширення зайнятості працівників, оскільки підприємством, з метою вдосконалення виробничих процесів, а також матеріальної стимуляції працівників Підприємства для здійснення необхідного обсягу робіт меншою кількістю персоналу шляхом розширення зони обслуговування та збільшення обсягу виконуваної роботи, прийнято рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників відповідача.

Протоколом № 36-1 uim засідання складу Ради трудового колективу ДГЗІФ «Укрінмаш» погоджено рішення адміністрації підприємства щодо скорочення чисельності та штату працівників (а.с.55-56).

13 квітня 2016 року ДГЗІФ «Укрінмаш» видано наказ №108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДГЗІФ «Укрінмаш», відповідно до якого виведено зі структури підприємства та штатного розпису, зокрема Департамент № 4 у повному складі (а.с. 44-49).

Листом від 24 травня 2016 року за вих. №UОР-6.2-5088 ДК «Укроборонпром» погодив структуру та штатний розпис ДГЗІФ «Укрінмаш» (а.с. 51).

Наказом відповідача від 24 травня 2016 року № 119 нові структура та штатний розпис вводились в дію з 01 серпня 2016 року (а.с. 52).

24 травня 2016 року відповідач звернувся з листом за № 27/6-4712 до керівників підприємств учасників ДК «Укроборонпром» з проханням розглянути можливість працевлаштування працівників підприємства, які вивільняються у зв'язку зі скороченням (а.с. 88).

Відповідно до службової записки № 6/88 від 14 вересня 2016 року станом на 01 серпня 2016 року відбулось зменшення кількості посад внаслідок скорочення чисельності та штату працівників на 35 одиниць (а.с. 58).

Наказом № 226 к від 26 липня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 54).

Суди також установили, що згідно із службовою запискою № 6/89 від 14 вересня 2016 року з дня попередження позивача (26 травня 2016 року) по дату його звільнення (26 липня 2016 року) включно були вакантними посади: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, головний спеціаліст Управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів (а. с. 78).

З Особового листка по обліку кадрів вбачається, що позивач має вищу освіту, в 1990 році закінчив Васильківське ВАТУ, отримав спеціальність «Літаки та авіадвигуни ИТ № 808928», в 1996 та 2008 навчався в Київському інституті ВПС НАОУ, отримав спеціальності «технічна експлуатація ПС і АД ЛМ ВЕ №007501» та «Організація ТхЗ ВПС МО № 13642620». Вказані обставини також підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями відповідних дипломів (а.с. 79-80, 96, 97, 98).

З 1996 по 2000 рік позивач займав посаду заступника начальника цеху 148 АРЗ, з 2000 по 2005 рік - інженер відділення, офіцер, заступник начальника відділу, начальник відділу УКВР озброєння ГК ВПС ІСУ, з 2005 по 2012 рік - старший офіцер, начальник відділу, заступник начальника управління озброєння ЗСУ.

25 листопада 2013 року позивач отримав Свідоцтво про підвищення кваліфікації та має Сертифікат про перепідготовку за спеціальністю Економіка і управління підприємницькою діяльністю (а.с. 99, 100).

Відповідно до витягу з посадової інструкції заступника генерального директора ДГЗІФ «Укрінмаш» для зайняття вказаної посади вимагається досвід роботи на посадах керівників або заступників керівників підприємств не менше п'яти років. Згідно з витягом з посадової інструкції начальника відділу інформаційного забезпечення та зв'язку для зайняття вказаної посади вимагається досвід роботи в сфері інформаційних технологій - не менше п'яти років. Відповідно до витягу з посадової інструкції головного спеціаліста Управління безпеки для зайняття вказаної посади вимагається досвід роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств всіх форм власності - не менше трьох років. Згідно з витягом з посадової інструкції головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, для зайняття вказаної посади вимагається досвід роботи в інформаційних технологій - не менше трьох років (а.с. 81-83)

Отже, в період з дня попередження позивача (26 травня 2016 року) по дату його звільнення (26 липня 2016 року) включно в штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте позивач не відповідав жодній з них за кваліфікаційними вимогами (освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння).

Враховуючи встановлені судами фактичні обставини, Верховний Суд дійшов висновку про об'єктивну неможливість ДГЗІФ «Укрінмаш» запропонувати ОСОБА_3 наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що посадові обов'язки позивача відповідають посадовим обов'язками десяти нововведеним посадам є неприйнятними, оскільки не відповідають установленим фактичним обставинам у справі, вже були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г.І. Усик