АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/610/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1355/18Головуючий у 1-й інстанції Вергун Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Рибак О.О.

прокурора ВороненкоА.М., представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянула у приміщенні апеляційного суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Керівника Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Пришибської сільської ради Шишацького району Полтавської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

10.06.2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом до ОСОБА_5, Пришибської сільської ради, в якому просила визнати за нею як за спадкоємцем за заповітом право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50 га вартістю 246000 грн., яка розташована на території земель запасу Пришибської сільської ради Шишацького району Полтавської області та яка була передана в постійне користування померлому 03 жовтня 2012 року батькові ОСОБА_6 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІV-ПЛ № 020251, виданого Шишацькою районною радою Полтавської області 29.05.1998 року за № 101.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 як за спадкоємицею за заповітом право власності на спадкове майно померлого 03 жовтня 2012 року ОСОБА_6, яке складається з земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 50,0 га, що розташована на території земель запасу Пришибської сільської ради Шишацького району Полтавської області, яка належала останньому на праві постійного користування на підставі державного акту серії ІV-ПЛ № 020251 від 29 травня 1998 року за реєстраційним номером 101.

Вказане рішення оскаржено в апеляційному порядку Керівником Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_3, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохає скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, стягнувши з неї на користь прокуратури Полтавської області судовий збір у сумі 5481 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в справі відсутні докази на підтвердження того, що відповідач оспорює право позивача на спадкове майно або претендує на нього, у звязку з чим порушує його права.

Право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право користування, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2329цс16 у постанові від 05.10.2016 р.

Крім цього, між власниками спірних земельних ділянок, яким в даному випадку виступає орган виконавчої влади, та головою СФГ «Урожай» не укладались договори щодо передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб, тому відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками. Тоді як СФГ «Урожай» не позбавлено можливості звернутися до власника земельних ділянок (органу виконавчої влади) для оформлення своїх прав на користування ними.

Також вказує на те, що до участі у справі судом безпідставно не залучено власника вказаних земельних ділянок, чим порушено інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, яке є правонаступником Головного управління Держземагенства у Полтавській області, яке в свою чергу на час ухвалення рішення було визначено законодавством центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника позивача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 р.), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 жовтня 2012 року помер ОСОБА_6, про що Пришибською сільською радою Шишацького району Полтавської області 08 жовтня 2012 року складено відповідний актовий запис за № 12 та видано свідоцтво про смерть серії 1-КЕ № 222470 (а с. 9).

Згідно свідоцтва про народження (а.с.8), копія якого міститься в справі, ОСОБА_6 доводиться батьком позивачки ОСОБА_4

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, який 04 липня 2012 року посвідчений секретарем Пришибської сільської ради Шишацького району та зареєстрований в реєстрі за № 18 (а. с. 10 ), яким заповідав своїй дочці ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 210700-20-Р, державний номерний знак НОМЕР_1, а також селянсько-фермерське господарство «Урожай» та все майно, яке числиться за ним.

Крім цього, заповідав все інше його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповідає дружині ОСОБА_5

Згідно довідки виконавчого комітету Пришибської сільської ради Шишацького району, ОСОБА_6 на момент смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_4 (а.с. 11).

Відповідно до Державного акту серії ІV-ПЛ № 020251, виданого на підставі рішення 13 сесії Шишацької районної ради народних депутатів Шишацького району Полтавської області від 03 березня 1998 року, ОСОБА_5 на праві постійного користування належала земельна ділянка для ведення селянського /фермерського/ господарства, площею 50, 0 га, яка розташована на території земель запасу Пришибської сільської ради Шишацького району, нормативно - грошова оцінка якої становить 246 000 грн. 00 коп. (а. с.12, 13). Державний акт зареєстрований 29 травня 1998 року у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 101 .

При зверненні до Шишацької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_4 було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця на предмет спадщини та рекомендовано звернутися з позовом до суду ( а. с. 17 ).

Встановивши зазначені обставини та з урахуванням положень ст.ст.1218, 1235, ч.1, 1268 ЦК України суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення селянського / фермерського / господарства, єдиною спадкоємицею якої за заповітом являється позивачка ОСОБА_4, яка прийняла спадщину та не відмовилася від неї, та визнав за нею право власності на вказане спадкове майно.

ОСОБА_2 висновки суду є помилковими, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до статті 407 ЦK України (у редакції, на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Статтею 1225 ЦК України не передбачено можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою, а частиною першою статті 407 ЦК України та частиною першою статті 102-1 ЗК України передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 користувався спірною земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування землеюІV-ПЛ № 020251, позивачка ОСОБА_4 не позбавлена можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею відповідно до статті 407 ЦК України.

Між власником спірної земельної ділянки (органом місцевого самоврядування) та ОСОБА_6 не укладався договір, відповідно до умов якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тому згідно з вимогами статті 407 ЦК України відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем ОСОБА_4 права користування чужою земельною ділянкою.

При цьому, позивач не позбавлена права звернутися до відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування з заявою про надання спірної земельної ділянки, яка використовувалась для ведення фермерського господарства спадкодавцем на праві постійного користування земельною ділянкою, в оренду для ведення фермерського господарства.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05.10.2016 р. при розгляді справи №181/698/14-ц та Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 р. при розгляді справи № 399/374/16-ц, які враховані апеляційним судом у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Крім цього, у позовній заяві, поданій ОСОБА_4 до суду першої інстанції, остання прохала визнати за нею право постійного користування спірною земельною ділянкою, тоді як районний суд при задоволенні позову ОСОБА_4 визнав за нею як за спадкоємицею за заповітом право власності на спадкове майно померлого батька ОСОБА_6, яке складається з спірної земельної ділянки, чим вийшов за межі позовних вимог.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати у сумі 5481 грн., понесені скаржником за подання апеляційної скарги, підлягають стягненню з позивачки ОСОБА_4 відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь платника Прокуратури Полтавської області.

Заперечення представника позивача про те, що прокурор пропустив строк на апеляційне оскарження судового рішення від 24.06.2014 р., до уваги колегії суддів не приймаються, оскільки положеннями ст.ст. 352, 354, 358 ЦПК України, чинного з 15.12.2017 р., встановлено право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, на оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково та на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

При цьому, питання про поновлення керівнику Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області строку на апеляційне оскарження рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 24.06.2014 року було вирішено ухвалою апеляційного суду від 29.05.2018 р.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Керівника Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задовольнити.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Пришибської сільської ради Шишацького району Полтавської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Прокуратури Полтавської області судовий збір у сумі 5481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1