Постанова

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 333/8412/15-ц

провадження № 61-1851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2016 року у складі судді Фунжий О. А. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2005 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за яким банк надав їй кредит у сумі 34 000,00 доларів США на придбання квартири, на строк до 20 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 12,0 % річних. Позичальник за цим договором зобов'язалась здійснювати погашення кредиту шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 378,37 доларів США на рахунок банку до 6 числа поточного місяця.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору 07 вересня 2005 року між позивачем та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, за яким позичальник передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Крім того, між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 укладені окремі договори поруки.

19 червня 2006 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою відсоткова ставка за користування кредитом зменшена до 11,40 %, плата за управління кредитом скасована. Того ж дня між банком та поручителями укладені окремі додаткові угоди до договорів поруки про зміну умов кредитування.

21 січня 2009 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою здійснено реструктуризацію кредитної заборгованості шляхом лонгації кредиту на 10 років та відстрочки сплати кредиту на 12 місяців. Того ж дня між банком та поручителями укладені окремі додаткові угоди до договорів поруки про зміну умов кредитування.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 02 вересня 2015 року виникла заборгованість за тілом кредиту на суму

30 661,66 доларів США, 5 716,94 доларів США - за відсотками, 16 118,02 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту, усього на суму 52 496,92 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 02 вересня 2015 року становить 1 144 348,52 грн, які позивач просить стягнути солідарно з відповідачів.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути з солідарно відповідачів на свою користь вищезазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2016 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2005 року

№ 22/2005/0513/Фжк з: 30 661,66 доларів США - заборгованість за кредитом,

5 716,94 доларів США - відсотки за користування кредитом, 13 638,37 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту, нарахована за період із 28 листопада 2014 року по 07 серпня 2015 року, усього 50 016,97 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 02 вересня 2015 року становить

1 090 294,92 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що поручителі солідарно з позичальником відповідають за кредитними зобов'язаннями боржника, розмір яких визначений позивачем у відповідності з умовами кредитного договору та відповідно до положень статей 541, 543, 553, 554, 1048 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2016 року в частині стягнення заборгованості і судових витрат із позичальника ОСОБА_4 змінено, а в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 скасовано. Позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2005 року № 22/2005/0513/Фжк, розмір якої станом

на 25 березня 2015 року становить 9 977,13 доларів США, із яких: за тілом кредиту - 733,40 доларів США, за відсотками 3 968,39 доларів США, пеня - 5 275,34 доларів США (за курсом Національного банку України становить 114 991,86 грн).

Стягнуто з позичальника ОСОБА_4, з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з кожного окремо як із солідарних з позичальником ОСОБА_4 боржників на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2005 року

№ 22/2005/0513/Фжк, що виникла після 25 березня 2015 року, розмір якої станом

на 02 вересня 2015 року становить 40 040,23 доларів США, із яких: за тілом кредиту - 29 928,65 доларів США, за відсотками - 1 748,55 доларів США, пеня - 8 363,03 доларів США (за курсом Національного банку України становить 182 297,33 грн).

У задоволенні позову про стягнення з поручителів ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7 простроченої заборгованості зі сплати щомісячних платежів і пені, що утворилася до 25 березня 2015 року у загальній сумі 9 977,13 доларів США відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з поручителів всієї заборгованості за кредитом допустив порушення частини четвертої статті 559 ЦК України та не перевірив, чи не припинилася порука за щомісячними платежами, строк сплати яких настав

до 25 березня 2015 року - тобто понад шість місяців до дня звернення банку до суду з відповідним позовом. Крім того, зазначив, що договори поруки укладені кредитором та боржником із кожним із поручителів окремо, тому підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором із кредитора та усіх поручителів разом відсутня.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з'ясував, чи мав право банк на укладення кредитного договору в іноземній валюті, чи мав генеральну ліцензію на здійснення операцій з іноземними валютами. Позивачем не надано належних доказів видачі кредитних коштів ОСОБА_4, що свідчить про необгрунтованість розгляду справи, оскільки висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим та порушує права скаржника.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 20 червня 2018 року касаційне провадження у цій справі було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 408/8040/12-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 16 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 333/8412/15-ц.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 07 вересня 2005 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір

№ 22/2005/0513/Фжк, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 34 000,00 доларів США на придбання квартири, на строк до 20 серпня 2025 року зі сплатою за користування кредитом 12,0 % річних. Згідно з пунктом 3.3.1 вказаного договору позичальник повертає кредити та сплачує банку передбачені платежі шляхом здійснення перерахування на відповідний рахунок мінімально необхідного платежу у розмірі 378,37 доларів США до 6 числа поточного місяця.

07 вересня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки

№ 22/2005/0513/Фжк, за умовами якого позичальник передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

07 вересня 2005 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 укладені окремі договори поруки № 22/2005/0513/Фжк, за якими поручителі зобов'язались відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 07 вересня 2005 року передбачена сплата позичальником банку одноразової комісії у сумі 200,00 доларів США та щомісячної комісії за надання та управління кредитом у розмірі 0,25 %

від суми залишку кредитної заборгованості.

Додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 19 червня 2006 року відсоткова ставка за користування кредитом зменшена до 11,40 %, щомісячна комісія за надання та управління кредитом в розмірі 0,25 % від суми залишку кредитної заборгованості скасована.

Додатковою угодою № 3 до кредитного договору від 21 січня 2009 року здійснено реструктуризацію кредитної заборгованості позичальника шляхом лонгації кредиту на 10 років та відстрочки сплати кредиту на 12 місяців.

Додатковими угодами № 4, 5, 6, 7, 8 до кредитного договору відповідно від 08 лютого, 17 червня, 15 липня, 17 серпня, 08 вересня 2011 року, сторони домовились про прощення банком неустойки.

Додатковою угодою № 7 за кредитним договором від 05 січня 2013 року позичальнику встановлена пільгова відсоткова ставка за користування кредитом.

Додатковими угодами до договору іпотеки від 07 вересня 2005 року та договорів поруки від 07 вересня 2005 року внесені відповідні зміни до основних договорів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших, на які містяться посилання у оскаржуваному рішення апеляційного суду, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 червня 2018 року № 14-145цс18.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком і не вбачала підстав для відступлення від нього.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука). При цьому апеляційним судом враховано, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не з'ясував, чи мав право банк на укладення кредитного договору у іноземній валюті, чи мав генеральну ліцензію на здійснення операцій з іноземними валютами, не заслуговують на увагу, оскільки банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а тому у ПАТ КБ «Надра» не було перешкод для видачі кредиту у іноземній валюті.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивач не надав належних доказів видачі кредитних коштів ОСОБА_4, що свідчить про однобічність розгляду справи, оскільки висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим та порушує права скаржника, є безпідставними, оскільки факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається, що ОСОБА_4 періодично сплачувала заборгованість за кредитом, була ознайомлена з графіком погашення кредиту та відсотків. Крім того, між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, що свідчить про те, що ОСОБА_4 погоджувалася на такі умови.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанції та не дає підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України

2004 року щодо законності й обґрунтованості.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик