Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 500/1908/15-ц

провадження № 61-33301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2017 року у складі судді Грубіян Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2007 року між банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних з кінцевим терміном повернення 13 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 18 червня 2007 року між між банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку нерухоме майно - нежитлову будівлю (крамниця-кав'ярня), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором від 13 червня 2007 року станом на 16 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 237 867,71 дол. США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 132 467,70 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 63 070,64 дол. США, пені за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 29 999,40 дол. США та пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 12 329,97 дол. США.

На підставі вказаного, ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» просила суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року у розмірі 237 867,71 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю (крамниця-кав'ярня), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року з ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2007 року. У вересні 2016 року це рішення було виконано позичальником, заборгованість за кредитом погашена. На підставі вказаного, суд вважав, що відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду, яким достроково стягнуто суму кредиту, вже виконано позичальником, крім того, банком не надано належних і допустимих доказів існування у відповідача заборгованості перед позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» відхилено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором виконано позичальником, у справі відсутні будь-які належним чином оформлені докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні будь-які належним чином оформлені докази наявності у ОСОБА_3 заборгованості перед банком, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року з позичальника було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 18 вересня 2013 року, а фактично це рішення було виконано 15 липня 2016 року. Однак, позичальником виконано лише частину боргових зобов'язань, оскільки за весь цей час банком, відповідно до умов договору, проводилось нарахування процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. На підтвердження існування цієї заборгованості банком були надані суду належні і допустимі докази (довідка про стан заборгованості, виписки по рахунку тощо). Вказане свідчить, що основне зобов'язання боржником виконано неналежним чином, тому банк, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про іпотеку», має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 13 червня 2007 року між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 18 червня 2007 року між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку нерухоме майно - нежитлову будівлю (крамниця-кав'ярня), яка розташована по АДРЕСА_1

23 червня 2010 року між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»і ОСОБА_6 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася перед банком відповідати за борговими зобов'язаннями ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору від 13 червня 2007 року.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, тому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у березні 2012 року пред'явило до боржника та поручителя вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів та пені.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2007 року станом на 18 вересня 2013 року у загальному розмірі 1 477 853,86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 058 814,33 грн, заборгованості за процентами у розмірі 317 018,50 грн, пені у розмірі 3 219,00 грн.

На виконання цього рішення, Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 20 листопада 2015 року було видано виконавчий лист, який перебував на виконанні в Ізмаїльському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Постановою державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 16 вересня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 20 листопада 2015 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, закінчено, у зв'язку з виконанням.

Отже рішення про стягнення заборгованості було ухвалено 17 грудня 2014 року, а виконано - 16 вересня 2016 року.

Вказуючи на те, боржником виконано тільки частину боргових зобов'язань, оскільки сплачені ним кошти у розмірі 1 477 853,86 грн на виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року було конвертовано у валюту кредиту - долари США за курсом Національного Банку України, і станом на 16 лютого 2015 року у позичальника наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 132 467,70 дол. США, крім того, банком відповідно до умов кредитного договору від 13 червня 2007 року були нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 63 070,64 дол. США та пеня за несвоєчасну сплату кредиту і процентів у розмірі 42329,37 дол. США, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У справі, що переглядається, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання.

Так, судом установлено, що 13 червня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 червня 2017 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 13 червня 2017 рокувключно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах: від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс16, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Ця правова позиція Верховного Суду України повинна застосовуватися з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, згідно з якою право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суди не звернули увагу, що кредитором вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року пред'явлено до спливу строку кредитування.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк