Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 754/5897/16-ц

провадження № 61-5362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва, у складі судді Журавської О. В., від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 13 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

29 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про поділ майна подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 у період з 2007 року. В період перебування сторін в шлюбі вони вирішили придбати автомобіль, у зв'язку з чим між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір, у відповідності до якого банком позивачу надано кредит в розмірі 37 934 доларів США. Відповідач виступав поручителем за вказаним кредитним договором. В 2010 році автомобіль «Ніссан», придбаний подружжям, було викрадено. Відповідач припинив виконувати свої обов'язки за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, оскільки позивач самостійно мала сплачувати кредит. Рішеннями судів з позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 545 305 грн, окрім вказаного припинено договір поруки, укладений з відповідачем. В подальшому шлюб між сторонами було розірвано. Вважає, що вказані кошти є спільним боргом подружжя, та мають бути розділені між сторонами як спільне майно подружжя, а відповідач має нести солідарну відповідальність за зобов'язаннями перед банком.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати кредит в сумі 546 447, 42 грн, отриманий нею за кредитним договором № СL?013/118/2007 від 30 липня 2007 року, таким, що використаний в інтересах сім'ї та визнати спільним боргом (майном) подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя розподілити боргові зобов'язання по сплаті 1/2 частини кредитних коштів за кожним, згідно з вказаним кредитним договором.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надана доказів, що відповідач користувався наданими кредитними коштами, або придбаним автомобілем. Позивачем не надано доказів, що автомобіль, на який посилається позивач, придбаний за кредитні кошти, та що вказаний автомобіль належить на праві власності позивачу або відповідачу по справі. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, в який період виникла заборгованість за кредитним договором. Районним судом також зазначено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. У випадку визнання за сторонами виконання обов'язку за кредитним договором у частках, суд фактично втрутився б у господарську діяльність банку та змінив умови договору, укладеного між позивачем та третьою особою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на Законі, оскільки зобов'язання подружжя не підлягають поділу, а лише враховуються при поділі спільного сумісного майна.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у період перебування сторін у шлюбі, за кредитні кошти було придбано транспортний засіб «Ніссан Тіана», який перебував у заставі банку та який 27 жовтня 2010 року було викрадено, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 25 травня 2011 року, яка внесена слідчим Святошинського РУГУ МВС України. Таким чином, транспортний засіб, приданий подружжям за кредитні кошти згідно кредитного договору № CL-013/118/2007, є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Відповідач, враховуючи ту обставину, що автомобіль придбавався за кредитні кошти в інтересах сім'ї, самоусунувся від виконання зобов'язань по погашенню кредиту, залишивши матеріальне забезпечення та виплату кредитних коштів позивачу. Судами безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки зобов'язання по погашенню кредиту, враховуючи, що кредитні кошти були витрачені на спільне майно (автомобіль), також необхідно покласти на відповідача.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 25 травня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 565.

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № СL-013/118/2007. Відповідно до умов даного договору банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти на придбання автомобіля в розмірі 37 934 доларів США.

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір про кредитування поточного рахунку, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 овердрафт, шляхом кредитування поточного рахунку в розмірі ліміту овердрафту, який становить 13 900 грн.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

05 листопада 2010 року та 27 січня 2012 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договори факторингу, відповідно до яких ЗАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором № СL?013/118/2007 від 30 липня 2007 року та договором про кредитування поточного рахунку від 30 липня 2007 року.

05 серпня 2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано.

21 серпня 2009 року між сторонами повторно зареєстровано шлюб в Солом'янському районному управлінні юстиції у м. Києві, актовий запис № 1243.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року у справі № 755/31160/13-ц частково задоволений позов ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» заборгованість за договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт від 30 липня 2007 року) на загальну суму 20 149,16 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат скасовано і ухвалене нове про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № 013/118/2007 від 30 липня 2007 року в розмірі 545 305 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року у справі № 755/19436/15-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6?539цс16.

У пунктах 22 та 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки зобов'язання позивача перед банком щодо виконання взятих на себе зобов'язань по кредитному договору № СL-013/118/2007, укладеному 30 липня 2007 року, не підлягають поділу між колишнім подружжям, враховуючи те, що питання стягнення боргу за вказаним кредитним договором вирішено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2015 року у справі № 755/31160/13-ц.

ОСОБА_4 заборгованості по кредиту не погасила, рішення суду не виконала.

У випадку погашення заборгованості перед кредитором на виконання судового рішення позивач не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом та з урахуванням виконаних боргових зобов'язань по кредитному договору заявляти позовні вимоги, зокрема, про стягнення з відповідача відповідної частини фактично сплачених на виконання судового рішення коштів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з кінцевими висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи). Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта