Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 577/335/16-ц

провадження № 61-27231св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Семеній Л. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору, договорів поруки та іпотечного договору недійсними.

Позов мотивовано тим, що 08 серпня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», був укладений договір №1802/0808/71-013 зі змінами та доповненнями до нього, згідно з яким банк надав позивачу кредит в розмірі 50 тис. дол. США зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 08 серпня 2038 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 були укладені договори поруки, згідно зякими останніпоручилися перед кредитором за належне виконання ним взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.Крім того, з метою забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між ним та банком 08 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки відповідач всупереч вимог, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року №168, не надав йому повну, своєчасну та достовірну інформацію про умови договору, порядок кредитування та супутні послуги.

Враховуючи вказане, ОСОБА_4 просив визнати недійсним кредитний договір № 1802/0808/71-013, укладений 08 серпня 2008 року між ним та

ВАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-2, укладений 08 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-1, укладений 08 серпня

2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк»; визнати недійсним іпотечний договір № 1802/0808/71-013-Z-1, укладений 08 серпня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк».

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 1802/0808/71-013, укладений 08 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк». Визнано недійсним договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-2, укладений 08 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк». Визнано недійсним договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-1, укладений

08 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк». Визнано недійсним іпотечний договір № 1802/0808/71-013-7-1, укладений 08 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені обставини свідчать про наявність ознак обману з боку банку, під впливом якого позивач підписав кредитний договір, що тягне за собою визнання кредитного договору недійсним на підставі статей 215, 230 ЦК України. Крім того, на підставі положень частини першої статті 216 та частини другої статті 548 ЦК України підлягають визнанню недійсними договори поруки та іпотечний договір, якими був забезпечений оспорюваний кредитний договір.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору сторони погодили всі його істотні умови, що визначені законом, а саме: суму кредиту, річну відсоткову ставку, щомісячну суму необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Позивач засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом; не оскаржував та не порушував питання про розірвання кредитного договору; виконував умови договору, сплачуючи кредитні кошти, а отже, не вважав його умови несправедливими.

Також апеляційним судом було встановлено, що умови оспорюваного кредитного договору, а саме пункти - 3.10 та 3.11 не відповідають пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ від 10 липня 2007 року № 168, яким передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на свою користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо). Однак позивачем були сплачені вказані платежі під час отримання кредиту в серпні 2008 року, а до суду з указаним позовом позивач звернувся лише в лютому 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в позові.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи. Кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить умов, які відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ від 10 липня 2007 року № 168, є обов'язковими.

Апеляційний суд, в порушення вимог чинного законодавства, не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи кредитного договору від 10 квітня 2017 року № 2191, яким встановлено, що банк не надав позичальнику інформацію про сукупну вартість кредиту, що надало можливість банку отримувати більшу відсоткову ставку за кредитом ніж передбачена кредитним договором. Крім того, цим висновком експерта встановлено, що оформлена банком інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту, під час укладання кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ від 10 липня 2007 року № 168.

Крім того, заявник вважає помилковим висновок апеляційного суду про пропуск ним позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався лише після отримання 09 січня 2015 року листа від ПАТ «Альфа-Банк».

02 жовтня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір № 1802/0808/71/-013, згідно з яким банк надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 50 тис. дол. США зі сплатою 12,5 % річних строком повернення до 08 серпня 2038 року.

За змістом підпункту 3.1.1 пункту 3.1 договору сторони погодили, що позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетних платежів) в сумі 533,63 доларів США у чітко встановленийцим договором термін - 08 числа кожного місяця.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору забезпеченням виконання усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір іпотеки № 1802/0808/71-013-Z-1, згідно з яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-1, згідно з яким ОСОБА_5 поручилась перед кредитором за належне виконання позичальником ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 1802/0808/71-013-Р-2, згідно з яким ОСОБА_6 поручилась перед кредитором за належне виконання позичальником ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

12 серпня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно з яким розмір строкової заборгованості було змінено на 36 163,40 дол. США, а також встановлено порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, змінено розмір щомісячного ануїтетного платежу з 533,63 дол. США на 387,33 дол. США, а також визначено, що кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу між ним та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 іОСОБА_7 з метою придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

09 серпня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 08 серпня 2008 року № 1802/0808/71-013, згідно з якою сторони встановили, що розмір визначеної у 12,5 % річних процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору у випадках, встановлених договором.

Листом від 05 червня 2012 року ПАТ «Сведбанк» повідомило ОСОБА_4 про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами поруки на користь ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з повідомленням від 18 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» здійснило відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами поруки на користь ПАТ «Альфа-Банк».

04 лютого 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 08 серпня 2008 року, згідно з яким позичальник зобов'язався надати банку оригінали документів, що підтверджують право власності та здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки протягом двох днів з моменту отримання від банку вимоги про їх надання.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі- Закон) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як встановлено судами, відповідно до пункту 1.5 кредитного договору до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов'язаних з укладенням іпотечного договору, передбачених пунктом 2.1 цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до пункту 5.1.8 договору.

Згідно з пунктом 6.1 договору сторони досягли згоди вважати факт настання наступних обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки (пункт 1.3 договору) при укладенні цього договору: зміна економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу. При настанні однієї з зазначених вище обставин сторони досягли взаємної згоди без укладення будь-якої додаткової угоди (правочину) до цього договору встановили наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника та прав банку за цим договором щодо розміру процентної ставки (підпункти 6.1.2.1-6.1.2.2 пункту 6.1 цього договору) або терміну виконання позичальником зобов'язань за цим договором (підпункт 6.1.2.2 пункту 6.1 договору).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Як встановлено судами, спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. При цьому сторони за взаємною згодою встановили, що розмір визначеної у цьому пункту процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Додатковими договорами про внесень змін та доповнень до кредитного договору та угодами до цього договору судами встановлено: 12 серпня 2009 року внесено зміни щодо розміру строкової заборгованості на 36 163,40 дол. США, встановлено порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, змінено розмір щомісячного ануїтетного платежу з 533,63 дол. США на 387,33 дол. США; 09 серпня 2010 року внесено зміни про те, що розмір процентної ставки, визначений у 12,5 % річних може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору у випадках встановлених договором.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни процентної ставки у разі зміни істотної обставин.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру процентної ставки не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Крім того в пункті 10.1 кредитного договору зазначено, що, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови, викладені у цьому договорі.

За таких обставин, висновок апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позову є правильним, оскільки при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови; банк надав ОСОБА_4 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорах про внесення змін та доповнень до кредитного договору, додаткових угодах до договору, які підписані ОСОБА_4, міститься повна інформація стосовно умов кредитування та всіх його складових.

Отже суд апеляційної інстанціїдійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору іпотекита договорів поруки, правильно застосувавши положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони погодили всі його істотні умови.

Частиною 5 статті 11, статті 18 до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючі ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Пунктом 3.10 кредитного договору передбачено, що за перевірку документів згідно з цим договором позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ, шляхом сплати суми комісії на рахунок № НОМЕР_1 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день такої сплати.

Відповідно до пункту 3.11 кредитного договору за касове обслуговування згідно з цим договором позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 0,75 % від суми видачі через касу без ПДВ, шляхом сплати через касу банку в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день такої сплати.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені умови кредитного договору не відповідають пункту 3.6 Правил, однак позивач пропустив позовну давність, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові. При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що оскільки грошові кошти, відповідно до пунктів 3.10-3.11 позивачем були сплачені під час отримання кредиту в серпні 2008 року, а тому саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з вимогами щодо визнання їх недійсними, однак з позовом звернувся лише в лютому 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

Доводи заявника про те, що оспорюваний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також умов, які відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ від 10 липня 2007 року №168, є обов'язковими спростовуються матеріалами справи, а саме умовами кредитного договору, з якого вбачається, що інформація, передбачена Правилами, на які позивач посилався як на підставу для задоволення позову, була роз'яснена та відома ОСОБА_4перед укладенням договору, про що свідчить його особистий підпис під умовами кредитного договору. Тобто ОСОБА_4 під час укладення кредитного договору розумів природу кредитного договору та виконував його, починаючи з вересня 2008 року.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що ним не пропущено позовну давність, оскільки про порушення свого права він дізнався лише після отримання листа від ПАТ «Альфа-Банк» від 09 січня 2015 року є безпідставними, оскільки апеляційний суд відмовив у задоволенні позову в зв'язку з відсутністю правових підстав для визнання недійсними кредитного, іпотечного та договорів поруки. Наслідки спливу позовної давності апеляційним судом застосовано лише в частині визнання недійсними пунктів 3.10 - 3.11 кредитного договору, якими передбачено комісію за касове обслуговування та перевірку документів, та які позивач сплатив відразу після укладення кредитного договору (серпень 2008 року), а лист ПАТ «Альфа-Банк» від 09 січня 2015 року, на який посилається позивач як на доказ того, що про порушення свого права він дізнався лише в січні 2015 року, не стосується пунктів 3.10-3.11 кредитного договору.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді : В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик