АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Київ

Справа № 22-ц/796/5507/2018

Унікальний номер 755/2914/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Пікуль А.А.

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Астахової О.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2, в якому зазначила, що 13 січня 2016 року між сторонами було укладено договір побутового підряду №627 про виготовлення меблів, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виготовити, доставити та змонтувати меблі в квартирі позивачки у строк до 25 березня 2016 року. Вартість замовлення становила 68000,00 грн. і на виконання пункту 2.3.1 даного договору позивачка сплатила аванс у розмірі 70% від суми договору, що складає 47 600,00 грн., однак відповідач зобов'язань за договором не виконав, не виготовив та не змонтував меблі, кошти не повернув.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що виконавець за порушення термінів несе відповідальність в розмірі 0,05% за кожен день прострочки, але не більше 5% від загальної суми договору.

Вказані умови щодо обмеження загального розміру відповідальності позивач вважала необґрунтованими та несправедливими, такими що суперечать положенням ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тому посилаючись на ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, просила визнати несправедливими та недійсними положення п.6.2 договору №627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року.

Посилаючись на те, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є спеціальною нормою, якою не передбачено права сторін зменшувати розмір пені за прострочення виконання робіт, позивачка вважала, що відповідач зобов'язаний сплатити пеню за кожен день прострочення виконання робіт в розмірі 3% від вартості замовлення за договором та просила стягнути на свою користь з відповідача 663 000,00 грн. пені за прострочення виконання робіт за вказаним договором за період з 26 березня 2016 року по 14 лютого 2017 року.

Крім цього, оскільки відповідач фактично користується чужими грошовими коштами як позичковими, позивачка вважала, що дані правовідносини слід розглядати як позику, тому посилаючись на положення ст.ст. 526, 1048 ЦК України, просила стягнути на свою користь із відповідача 6854,33 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 26 березня 2016 року по 14 лютого 2017 року.

Зазначаючи, що внаслідок протиправної поведінки з боку відповідача позивачка понесла душевні страждання та незручності, ОСОБА_1 також просила стягнути на свою користь із відповідача 20000 грн. відшкодування моральної шкоди. (а.с.1-9)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 400,00 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди, а всього 4 400,00 грн., в іншій частині відмовлено, а також стягнуто з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (а.с.60-62)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на недотримання судом першої інстанції вимог щодо законності та обґрунтованості судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що судом неправильно застосовано норму ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та не враховано, що п.6.2 договору обмежує права споживача щодо відповідача, як виконавця робіт у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, тому судом необґрунтовано відмовлено у визнанні умов пункту 6.2 договору несправедливими та недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України. Вказувала, що судом не застосовано положення ст.ст. 526, 1048 ЦК України, оскільки правовідносини щодо безпідставного користування чужими коштами слід розглядати як позику. Крім цього, позивачка вважала, що присуджена на її користь сума моральної шкоди в розмірі 1000 грн. не є достатньою мірою відповідальності для відповідача, а також належною та адекватною компенсацією за заподіяні їй відповідачем моральні збитки. (а.с.67-78)

Відповідач ФОП ОСОБА_2 рішення районного суду не оскаржував, надіслав до апеляційного суду письмові заперечення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а справу розглянути за відсутності відповідача.(а.с. 101-103)

Зважаючи на положення пункту 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІАпеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були повідомлені належним чином про що у справі є докази. До суду надійшла письмова заява в якій відповідач просив розглянути справу за його відсутності.(а.с.87-90, 101-103)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір №627 про виготовлення меблів, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов'язання здійснити виготовлення, доставку та встановлення етажерок у кількості 2 шт., антресолі та карнизу.

Пунктом 3.1. вказаного договору сторони погодили строки виготовлення продукції, яка визначена на 25 березня 2016 року.

Загальна вартість за цим договором становить 68000,00 грн. і за умовами п. 2.3.1 договору замовник здійснює оплату у розмірі 70% від загальної вартості продукції, що складає 47 600,00 грн. авансовим платежем у день підписання договору, 25% від загальної вартості продукції, що складає 17 000 грн. не пізніше одного банківського дня до визначеної цим Договором дати доставки та встановлення продукції в приміщенні Замовника, та 5 % від загальної вартості продукції, що складає 3400 грн. - на момент завершення повного обсягу робіт Виконавцем за даним Договором. (а.с.10-12)

Факт оплати позивачем авансу відповідно до умов договору у розмірі 47 600,00 грн. підтверджується товарним чеком №01/13 від 13 січня 2016 року.(а.с.13)

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір побутового підряду є публічним договором.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що ФОП ОСОБА_2зобов'язань за договором не виконав, не виготовив та не змонтував меблі, кошти не повернув. Вимог щодо розірвання договору та повернення авансового платежу у цій справі ОСОБА_1 не заявляла, а просила визнати несправедливими та недійсними положення п.6.2 договору №627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, стягнути з відповідача на свою користь 663000 грн. пені за прострочення виконання робіт за вказаним договором за період з 26 березня 2016 року по 14 лютого 2017 року, 6854,33 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 26 березня 2016 року по 14 лютого 2017 року, а також 20000 грн. як компенсацію моральної шкоди.

Згідно п. 6.2 Договору № 627 про виготовлення меблів сторони визначили, що Виконавець за даним договором за порушення термінів несе наступну відповідальність: 0,05% за кожен день просрочки, але не більше 5% від загальної суми даного договору.

За пунктом 6.3 вищевказаного Договору, Замовник за даним Договором несе наступну відповідальність: - порушення термінів оплати - 0.05% за кожен день просрочки, але не більше 5% від загальної суми даного Договору; - порушення термінів вивозу Продукції - 50 грн. за кожен день перебування продукції на складі Виконавця після встановленого строку доставки даного Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 18 Закону України &quen;Про захист прав споживачів&q? ; містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття &quxt;несправедливі умови договору&q?зн; закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України &quзг;Про захист прав споживачів&q? 1; є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, за змістом договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивач погодилася з такими умовами, що визначені договором, волевиявлення сторін, зокрема ОСОБА_1, на укладання і підписання цього договору було вільним. Оспорювані позивачем умови договору не суперечать вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду.

Доказів того, що пункт 6.2 Договору порушено принцип добросовісності, чи визначений сторонами розмір пені призвів до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдав шкоди споживачеві, матеріали справи не містять, не встановлено таких і судом.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Зважаючи на викладене, зменшення неустойки можливе тільки тоді, коли це не заборонено законом, а Законом України «Про захист прав споживачів» не заборонено зменшувати розмір неустойки у разі прострочення виконання робіт, тому колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі передбаченому пунктом 6.2. Договору, а саме сума, яка не є більшою 5% від загальної суми Договору, що становить 3 400,00 грн. (68000 грн. х 5%)

Правових підстав для визнання недійсним пункту 6.2 Договору, та відповідно стягнення пені в розмірі трьох відсотків вартості роботи за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегію суддів не встановлено.

Посилання позивача на ст. ст. 536, 1048 ЦК України районний суд правильно визнав безпідставними, оскільки відносини, що виникли між сторонами за договором побутового підряду, вказаними нормами не регулюються.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд обґрунтовано визначив розмір завданої їй моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги цих висновків суду не спростовують, а тому, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 липня 2018 року.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.В.Борисова

А.А.Пікуль