Справа № 464/8374/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/573/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи ОСОБА_7, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування розпорядження, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про скасування реєстрації права власності,-

встановила:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи ОСОБА_7, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування розпорядження, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про скасування реєстрації права власності.

Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 квітня 2012 року задоволено позов ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на самочинно збудований будинок та гараж за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому проведено державну реєстрацію права власності, присвоєно окремий поштовий номер, видано свідоцтво про право власності. При цьому, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року рішення суду першої інстанції від 10.04.2012 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Вважає, що державна реєстрація права власності, яка проведена на підставі скасованого рішення суду, не є дійсною і повинна бути також скасована, як і наступні розпорядчі та правовстановлюючі документи. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 рокупозов задоволено частково. Скасовано:

- державну реєстрацію права власності 8 травня 2012 року за реєстраційним № 34054013: житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв.м. та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1; власник - ОСОБА_3;

- розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 2 липня 2012 року № 320 про присвоєння поштового номера АДРЕСА_1;

- наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №1844-Ж-С від 8 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок та гараж на АДРЕСА_1»;

- свідоцтво про право власності № С-05186 від 8 серпня 2012 року на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв.м. та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1-А, видане ОСОБА_3 Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради;

- державну реєстрацію права власності 28 серпня 2012 року за реєстраційним номером № 37473953: житловий будинок літ. «А"-1» площею 99.3 кв.м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1-А; власник - ОСОБА_3

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, оскільки, на думку апелянта, судом першої інстанції неповно з»ясувано обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає відповідач ОСОБА_3, а також за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає ОСОБА_7 та ОСОБА_5, є самостійними об'єктами нерухомого майна та знаходяться окремо один від одного.

Покликається на те, що в матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_7, справжність підпису на яких засвідчена нотаріусом, про те, що останні не заперечують щодо визнання за ОСОБА_3 право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості (будинок та гараж).

Наведене підтверджує відсутність порушених прав для захисту яких позивач міг би звернутися.

Зазначає, що у позивача відсутні докази, які підтверджують право власності чи право користування земельною ділянкою, відсутні відомостей про земельну ділянку у Публічній кадастровій карті України, що спростовує доводи позивача про те, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні належною земельною ділянкою, оскільки ця земельна ділянка не сформована у встановленому законом порядку, відтак не може бути об'єктом цивільних прав.

Стверджує, що позивач покликається на норми матеріального права, які не стосуються оскарження чи визнання недійсними актів індивідуальної дії та правовстановлюючих документів на нерухоме майно, тому вважає, що суд змінив правову підставу позову.

Крім цього, звертає увагу, що на час прийняття органами місцевого самоврядування оскаржуваних документів судове рішення, на підставі якого приймалися ці рішення, не було скасоване та набрало законної сили.

Вважає, що твердження представника позивача про невідповідність збудованого спірного будинку будівельним нормам, не відповідає дійсності, оскільки спростовується висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 21/03-12 від 05.04.2012 року.

Відсутність порушень протипожежних правил підтверджується листом Головного управління Держтехногенбезпеки у Львівській області від 30.11.2011 року № 16/1/149.

Додатково вказує на те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, про що зроблено заяву в суді першої інстанції, однак суд помилково зазначив, що початком перебігу строку позовної давності є набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Львівської області.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судовий збір стягнути з позивача.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники розгляду, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, в черговий раз в судове засідання не прибули, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із тим, що в призначений для засідання час 24.07.2018 року о 12 год. 30 хв. перебуватиме у судовому засіданні в господарському суді Львівської області по справі № 914/729/18, де представлятиме інтереси ТзОВ «Агрофірма «Онікс», при цьому долучив ухвалу господарського суду Львівської області від 05.07.2018 року про призначення підготовчого засідання по цій справі на 24.07.2018 року о 11 год. 00 хв., а також звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не може брати участь у засіданні у зв»язку із хворобою.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 подавала двічі клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу в судові засідання, призначені на 05.06.2018 року та 03.07.2018 року.

Крім цього, представник відповідача Львівської міської ради Балюєв С.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 24.07.2018 року у зв»язку із перебуванням у відпустці, при цьому в судове засідання, призначене на 03.07.2018 року представник Балюєв С.В. також звертався із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв»язку із неможливістю забезпечити участь представника, не зазначаючи при цьому причини.

Третя особа ОСОБА_7 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з тим, що у визначений час перебуватиме за межами Львівської області у відпустці.

Інші учасники розгляду справи про причину неявки не повідомили.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 липня 2012 року, наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08 серпня 2012 року, видані тільки на підставі скасованого рішення суду, тому такі підлягають скасуванню.

Оскільки суд встановив неправомірність набуття права власності ОСОБА_3 на самочинно побудовані житловий будинок та гараж, тому прийшов висновку, що підлягають скасуванню і свідоцтво про право власності від 8 серпня 2012 року, а також державна реєстрація права власності від 28 серпня 2012 року.

При цьому, суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсними державної реєстрації права власності та відповідних актів, у вимозі щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав, яка не заявлена до жодного з відповідачів.

Також, суд звернув увагу на те, що початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати день, коли постановлено та набрало законної сили рішення Апеляційного суду Львівської області - 23 травня 2014 року, тому позовна давність не пропущена.

Крім цього, суд не врахував наявність нотаріально посвідченої заяви позивача ОСОБА_5, оскільки така заява не була підставою для вчинення оскаржуваної державної реєстрації та винесення оскаржуваних документів.

Враховуючи матеріали справи та дослідженні судом докази, колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи із такого.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_11 належить на праві власноті 53/100 частки, а третій особі ОСОБА_7 - 47/100 частки будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягами Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про державну реєстрацію права власності за № 36883640 та № 36883681 від 21 грудня 2012 року (т.1 а.с. 21, 22).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року по справі №1319/1510/2012 за позовом ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю України у Львівській області, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинно збудований будинок та гараж, за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок позначений літ.«А"-1» площею 99,3 кв.м. та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного судового рішення 08 травня 2012 року проведено державну реєстрацію прав.

В подальшому, на підставі рішення суду від 10 квітня 2012 року та витягу про державну реєстрацію права власності від 08 травня 2012 року Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради 02 липня 2012 року видано розпорядження за № 320 про присвоєння житловому будинку під літ.«А"-1» площею 99,3 кв.м. та гаражу літ. «Ж» площею 43,4 кв.м. на вул. Майданній у м. Львов поштового номеру 8-А (т.1 а.с. 17).

На підставі вказаного розпорядження Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради видало наказ №1844-Ж-С від 08 серпня 2012 року, яким оформлено ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок (в технічному паспорті літ. "А"-1") загальною площею 99,3 кв.м. та гараж (в технічному паспорті під літ. "Ж") загальною площею 43,4 кв.м. на АДРЕСА_1 у м.Львові (т.1 а.с. 18).

08 серпня 2012 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право приватної власності НОМЕР_1 на спірний житловий будинок та гараж.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

На підставі даного свідоцтва про право власності від 08 серпня 2012 року проведено державну реєстрацію прав, що стверджується витягом Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 35301721 від 28 серпня 2012 року.

Разом з цим, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року по справі № 1319/1510/2012, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 квітня 2012 року скасовано та в позові ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно збудований будинок та гараж відмовлено.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведене дозволяє дійти висновку про те, що державна реєстрація, а в подальшому і свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99.3 кв.м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1-А прийняті на підставі скасованого судового рішення, тобто без належної на те правової підстави, в порушення вимог нормативних актів, відтак висновок місцевого суду про неправомірність державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок є обґрунтованим.

Відповідно вимог до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно із приписами п.п. 1 та 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки рішення суду, на підставі якого здійснено державну реєстрацію прав власності, скасовано, державну реєстрацію такого права власності необхідно скасувати.

Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вжити певних заходів втручання в право власності, у тому числі позбавляти громадян власності.

З матеріалів справи та судових рішень ухвалених між сторонами, які мають перюдиційний характеру у даному спорі, вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли фактично з приводу самочинного будівництва.

В свою чергу, головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом з тим, під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації, а також не оскаржувала у порядку адміністративного судочинства дії відповідного органу у випадку відмови в прийнятті в експлуатацію такого об»єкта.

При цьому, звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_5 покликалась на те, що відповідач створює їй постійні перешкоди в користуванні належним майном та маючи правовстановлюючі документи на самочинне будівництво, зможе захопити частину земельної ділянки і приватизувати її без дозволів та погоджень з нею.

В світлі наведеного, не заслуговує на увагу, як підставу для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог, висновок експертного будівельно-технічного дослідження № 21/03-12 від 05.04.2012 року чи лист Головного управління Держтехногенбезпеки у Львівській області від 30.11.2011 року № 16/1/149 про відсутність порушень протипожежних правил, оскільки такі докази не є підтвердженням законності будівництва в розумінні закону.

Правильним, на переконання колегії суддів, є і висновок суду першої інстанції про те, що початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати день, коли постановлено та набрало законної сили рішення Апеляційного суду Львівської області - 23 травня 2014 року, тому позивачем при зверненні до суду із даним позовом позовна давність не пропущена.

Оскільки місцевий суд врахував зазначені обставини та положення закону, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не є такими, що спростовують висновки місцевого суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 липня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк