Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 504/1653/15-ц

провадження № 61-5864св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 21 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку«Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13-2.06/318, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості, який становить 88 440,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 20 травня 2022 року зі сплатою 13 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, 21 травня 2007 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку передано земельну ділянку загальною площею 0,086 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд іпотеки (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 13 березня 2007 року Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів Одеської області.

08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 травня 2007 року № 2007/13-2.06/318, згідно з яким максимальний ліміт заборгованості склав 111 800,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20 травня 2017 року зі сплатою14 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 травня 2007 року № 2007/13-2.06/318 утворилась заборгованість, яка станом на 28 квітня 2015 року становить 167 116,47 доларів США.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 травня 2007 року № 2007/13-2.06/318 у сумі 167 116,47 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки, а саме - земельну ділянку загальною площею 0,086 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд іпотеки (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачам на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 13 березня 2007 року Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів Одеської області, за ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року у складі головуючого-судді Доброва П. В. в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказаний спір у такий спосіб. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» не пропустив строк позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить змінити судове рішення апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскільки банком, відповідно до пункту 4.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії, змінено строк виконання зобов'язання з 20 травня 2022 року на 10 січня 2012 року, тому перебіг позовної давності закінчився 11 січня 2015 року, а з указаним позовом банк звернувся лише 8 травня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

У липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк», в якій заявник просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що положеннями статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, якщо таке передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

21 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц.

18 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку«Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13-2.06/318, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальнику окремими частинами кредит в межах максимального ліміту заборгованості, який становить 88 440,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 20 травня 2022 року зі сплатою 13 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, 21 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку«Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку передано земельну ділянку загальною площею 0,086 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд іпотеки (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 13 березня 2007 року Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів Одеської області.

08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 травня 2007 року № 2007/13-2.06/318, згідно з яким максимальний ліміт заборгованості склав 111 800,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20 травня 2017 року зі сплатою14 % річних.

Крім того, 08 серпня 2008 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір про внесення змін до іпотечного договору, згідно з яким було внесені зміни в пункти 1.2 т 1.3 іпотечного договору, яким було визначено вартість предмету іпотеки, яка за погодженням сторін складає 774 тис. грн., що еквівалентно 159 768,81 дол. США, а також визначено експертну грошову вартість земельної ділянки в розмірі 787 803 грн.

Також 01 жовтня 2010 року між указаними сторонами був укладений договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, яким були внесені зміни до пункту 1.4.1 іпотечного договору, а саме про те, що повернення кредиту в сумі складає 90 263,24 дол. США, залишок заборгованості за нарахованими процентами - 23 547,58 дол. США, з кінцевим терміном повернення 20 травня 2022 року, що здійснюється до 10 числа кожного місяця.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 травня 2007 року № 2007/13-2.06/318 утворилась заборгованість, яка станом на 28 квітня 2015 року, становить 167 116,47 доларів США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з підпунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суди встановили, що останній платіж за договором про надання відновлювальної кредитної лінії ОСОБА_6 здійснила 30 вересня 2011 року, а тому за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 10 січня 2012 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 10 січня 2012 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 8 травня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності не сплив є неправильними і не відповідає вищезазначеним нормам права.

В той же час колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки з інших підстав, виходячи з наступного.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до підпункту 2.4.4 іпотечного договору від 21 травня 2007 року іпотекодержатель має право, у разі невиконання іпотекодавцями хоча б одного із своїх обов'язків, встановлених підпунктами 2.1.1 - 2.1.10 цього договору, вимагати дострокового виконання позичальником основного зобов'язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із пунктом 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно із пунктом 4.6 іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду а саме: шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення вищевказаних вимог закону, слід дійти висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та умов іпотечного договору, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, оскільки іпотечним договором передбачено лише два способи реалізації предмета іпотеки на підставі рішення суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, або шляхом продажу на прилюдних торгах, серед яких немає такого способу реалізації предмета іпотеки на підставі рішення, як визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Доводи ПАТ «Укрсоцбанк» у касаційній скарзі про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки є належним способом захисту, оскільки іпотечним договором передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності за іпотекодежателем, є безпідставними, так як іпотечним договором дійсно передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом визнання права власності, однак у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності, а не рішення суду, як стверджує позивач.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» звертаючись до суду з указаним позовом пропустило строк позовної давності не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки апеляційним судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх безпідставністю, а наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані судом лише в тому випадку, коли порушене право ПАТ «Укрсоцбанк» підлягало б захисту у визначений позивачем спосіб.

Разом з тим, колегія суддів вважає за доцільне виключити з мотивувальної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року посилання на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» не пропустив позовну давність.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року посилання на те, що Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» не пропустило позовну давність.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді : С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик