єдиний унікальний номер справи 423/1042/18
номер провадження 2зз/423/2/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

Попаснянський районний суд Луганської області

у складі:

головуючого судді Архипенко А.В.

при секретар судового засідання Іваненко С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Попаснянського районного суду клопотання ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

встановив:

Ухвалою Попаснянського райсуду № 423/1692/13-ц від 07 жовтня 2013 року подання Відділу державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції Луганської області про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 було задоволено. ОСОБА_1 було обмежено виїзд за кордон до повного виконання зобовязання по аліментам за виконавчими документами.

03 жовтня 2013 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 про вирішення питання про сплату аліментів у добровільному порядку державним виконавцем Примак Г.В. була винесена постанова «Про повернення виконавчого документа стягувачеві». Разом з тим, державним виконавцем одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачеві не було вирішено питання щодо скасування встановленого відносно боржника ОСОБА_1 обмеження виїзду за кордон.

В поданій заяві заявник зазначає, що в дійсний час вона належно виконує зобов»язання щодо сплати періодичних платежів за виконавчим листом № 2-1156 від 11.11.2008 року, проте застосоване до неї обмеження виїзду за кордон не було скасовано шляхом винесення державним виконавцем постанови, а до цього ж , на теперішній час з Інструкції з організації примусового виконання рішень, (затвердженої Міністерством Юстиції України від 2.04.2012р № 512/5, яка діяла на час закінчення виконавчого провадженнята дії на теперішній час) - був виключений порядок винеснення державним виконавцем постанови про скасування тимчасового обмеження.

Заявниця зазначає, що зазначені обставини обмежуюит її права та інтереси щодо можливості вільног пересування за межи України, в розумнн діючого законодавства і тому в подані заяві просить просить суд скасувати їй обмеження виїзду за кордон.

Заявник надав до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 повідомлена про розгляд даної заяви, заперечень щодо поадної заяви не надавала..

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним заяву задовольнити в повному обсязі, так як судом встановлено, що на день розгляду питання сплати аліментів між сторонами виконавчого провадження - стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 (заявником по даній справі) було вирішено в дбровільному порядку.

Відповідно до копії постанови Попаснянського ВДВС від 03.10.2016 року - виконавчий лист за рішенням Попаснянського р/суду від 11.11.2008 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - дійсно повернутий стягувачу (а.с. 5,6).

Як вбачається з копії Ухвали Попаснянського р/суду від 07.10.2013 року відносно ОСОБА_1 було обмежено виїзд за кордон до повного виконання зобов"язання за виконавчими документами.

Проте якщо на момент прийняття судом ухвали про обмеження права заявника на виїзд за межі України для цього існували правові підстави, то на даний момент ці підстави відпали, що підтверджується вищезазначеними процесуальнми документами.

Враховуючи зазначене, суд звертає увагу на те, що Ухвала Попаснянського р/суду від 07.10.2013 року відносно ОСОБА_1 про обмеженя виїзду за кордон була винесена на підставі ст. 377-1 ЦПК України ( яка діяла на час винесення Ухвали), а зараз це положення регулюється ст.441 ЦПК України та встановлює порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

При цьому норми, які б безпосередньо регулювала порядок скасування такого обмеження, у діючому ЦПК України відсутні.

За цих обставин суд виходить з наступного.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у звязку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що стаття 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України передбачає можливість тимчасового обмеження права громадянина України, який має паспорт, на виїзд за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Проте якщо на момент прийняття судом ухвали про обмеження права заявника на виїзд за межі України для цього існували правові підстави, то на даний момент ці підстави відпали.

Як зазначено у ст. 3 ОСОБА_3 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стаття 33 ОСОБА_3 України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.ст. 55, 124 ОСОБА_3 України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, при цьому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

При тім, враховуючи умови застосування обмеження , які встановлені як підстава для щзастосування такого виду заходу до оржника на стаді виконавчого провадження

Таким чином, оскільки право заявника на виїзд за кордон було обмежене в порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України (за нопмами УПУ, яка діліа до 15.12.2017року) , а на даний момент належних правових підстав для подальшого застосування такого обмеження немає, керуючись ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, ст.ст. 3, 8, 33, 55, 124 ОСОБА_3 України, ст. 377-1 ЦПК України, суд вважає за необхідне подану заяву задовольнити.

Враховуючи вищевикладене, суд -

Ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Попаснянського райсуду Луганської області № 423/1692/13-ц від 07 жовтня 2013 року в порядку забезпечення до повного виконання зобовязання по аліментам за виконавчими документами.

Скасувати обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Копії ухвали надіслати до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби та Державної прикордонної служби України - до відома.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Луганської області через Попаснянський районний суд Луганської області.

Повний текст ухвали складений 29.06.2018року.

Суддя: А.В. Архипенко