№ провадження 2/495/741/2018
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

23 липня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Асланової Ф.А.,

Справа № 495/9346/17

за участю учасників справи:

позивач особисто - ОСОБА_1,

відповідач особисто - ОСОБА_2,

відповідач особисто - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

представник позивача - ОСОБА_4 на підставі ордеру серії ОД №319004 від 08.02.2018 року,

представник відповідача - ОСОБА_5 на підставі довіреності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 17 листопада 2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, відповідно до вимог ст. ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 26.10.2017 року.

Відповідач по справі - колишня дружина теперішнього її чоловіка також зареєстрована та проживає у належному їй на праві приватної власності житловому будинку.

Відповідач ОСОБА_2 жодного відношення до будинку не має, більш того користуючись її власністю, не дає можливості проживати у ньому.

На підставі вищевикладеного позивач і звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.

22.12.2017 року ОСОБА_2, звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, у якому посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування був укладений з метою вирішення питання щодо виселення ОСОБА_2, а не з метою створення правових наслідків, які обумовлені договором дарування, просила договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 26.10.2017 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу - визнати недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 також вказала на те, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 20.09.2010 року за нею було визнано право власності на 53/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на її ім'я на вказану частину будинку було внесено в Єдиний реєстр прав 19.11.2010 року за реєстраційним № НОМЕР_1.

Проте, 23.10.2013 року колегією суддів Одеського апеляційного суду вказане рішення місцевого суду було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо розподілу спірного житлового будинку було відмовлено.

Але колегією суддів факт збільшення вартості житлового будинку не заперечувався, як і не заперечувався факт збільшення загальної площі будинку, саме тому відмова апеляційного суду мотивована була недоведеністю.

Стверджує, що відповідачу ОСОБА_3 було це відомо, так само як відомо про намір ОСОБА_2 щодо стягнення з нього вартості її матеріальних витрат при збільшені вартості житлового будинку, а тому саме з цих підстав і був укладений фіктивний договір дарування житлового будинку, а тому він має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2018 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Позивач за первісним позовом та його адвокат в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували, та просили в їх задоволенні відмовити, натомість підтримали позовні вимоги ОСОБА_2, викладені нею у зустрічній позовній заяві від 22.12.2017 року.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що дійсно 26.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку, у відповідності до п.1 якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 /л.с.6/.

На підставі вищевказаного договору дарування позивач за первісним позовом зареєструвала у встановленому законом порядку своє право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності / л.с.7/.

У відповідності до довідки, виданої виконавчим комітетом Випасненської сільської ради № 1275 від 30.10.2017 року, за даними по господарської книги в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 /л.с.8/.

Те, що відповідач за первісним позовом дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується листом № 1008 від 29.11.2017 року Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області /л.с.11/.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові зазначає, що реєстрація і проживання у належному їй житловому будинку ОСОБА_2 перешкоджає у вільному розпорядженні її правом власності, оскільки ОСОБА_2 не дає можливості вільно проживати у вказаному вище житловому будинку ОСОБА_1 та членам її сім`ї, натомість вчиняє скандал, або навіть питання входження до належного позивачу будинку вирішується силою, що закінчується викликом поліції.

Так, позивачем приєднані до матеріалів справи листи з Білгород-Дністровського ВП про звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу ненадання можливості потрапити до житлового будинку /л.с. 55,56/.

З метою повного та об'єктивного розгляду справи, на підставі заяв представника позивача, 04.04.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області були винесені ухвали: про витребування доказів та про виклик свідків /л.с. 60-65/

Так, згідно наданих на запит суду матеріалів висновків № 4706/17 (ЖЕО №№ 6855,6902,6903) № 271/18 (ЖЕО № 481) за фактом заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що дійсно позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 неодноразово звертались до правоохоронних органів з приводу притягнення до відповідальності ОСОБА_2, у зв'язку із ненаданням можливості потрапити до належного їм житлового будинку.

В судове засідання також були викликані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, які підтвердили факт перешкоджання вільному користуванню ОСОБА_1 та членам її сім`ї належним на праві приватної власності житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція узгоджується з висновком ВСУ, викладеним у постанові від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1, ту обставину, що відповідач за первісним позовом перешкоджає у вільному користуванні своєю власністю позивачу, прийнявши до уваги, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1, та у зв`язку із укладенням договору дарування втратила статус члена сім`ї власника, а отже і втратила право користування спірним житловим приміщенням, також до неї не застосовуються положення ст. 405, 406 ЦК України та не є обов'язковою умова її не проживання задля можливості її виселення, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинкомє обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, суд приходить до наступного висновку.

Так, вимоги позивача за зустрічним позовом зводяться до того, що укладений 26.10.2017 року договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є фіктивним, оскільки укладений лише задля того, щоб вирішити питання про виселення позивача із спірного житлового будинку.

Також, позивач вказала на те, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 20.09.2010 року за нею було визнано право власності на 53/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на її ім'я на вказану частину будинку було внесено в Єдиний реєстр прав 19.11.2010 року за реєстраційним № НОМЕР_1. Проте, 23.10.2013 року колегією суддів Одеського апеляційного суду вказане рішення місцевого суду було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо розподілу спірного житлового будинку було відмовлено. Але колегією суддів факт збільшення вартості житлового будинку не заперечувався, як і не заперечувався факт збільшення загальної площі будинку, саме тому відмова апеляційного суду мотивована була недоведеністю.

Стверджує, що відповідачу ОСОБА_3 було це відомо, так само як відомо про намір ОСОБА_2 щодо стягнення з нього вартості її матеріальних витрат при збільшені вартості житлового будинку, а тому саме з цих підстав і був укладений фіктивний договір дарування житлового будинку, а тому він має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

В ході судового розгляду справи встановлено, що дійсно 20.09.2010 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено заочне рішення, відповідно до якого позов ОСОБА_2 був задоволений, визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1; визнано житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, поділено житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право власності на 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 /л.с.23-24/.

На підставі вказаного рішення позивач за зустрічним позовом зареєструвала своє право власності на 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а також виготовила технічний паспорт /л.с.25-26/.

Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.10.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014 року, заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2013 року - скасовано. Постановлено нове. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок частково недійсним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку та поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками - відмовлено /л.с.44-51/.

У відповідності до листа № 2728 від 05.12.2017 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», згідно матеріалів інвентаризаційної та реєстраційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року власниками житлового будинку були: 53/100 часток ОСОБА_2 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2010 року; 47/100 часток ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності.

При цьому, в матеріалах інвентаризаційної справи на вищевказаний будинок знаходяться копії свідоцтва про право власності від 21.11.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2014 року, виданих реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області на ім'я ОСОБА_3 на цілий житловий будинок. Разом з тим, повідомлено, що доступ КП «Білгород-Дністровське БТІ» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був закритий 31.12.2012 року о 21.00 год., у зв'язку з чим КП «Білгород-Дністровське БТІ» не проводило скасування державної реєстрації права власності на 53/100 часток житлового будинку /л.с.27/.

У своєму відзиві ОСОБА_1 зазначила, що приймаючи до уваги те, що рішення, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на 53/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 було скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було повернуто ОСОБА_3

В свою чергу державна реєстрації на 53/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 була скасована під час державної реєстрації права власності на весь будинок за ОСОБА_3 21.11.2014 року.

Суд погоджується з ствердженнями відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, оскільки у зв'язку із скасуванням судом апеляційної інстанції набутого на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду права власності на 53/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, підлягає скасуванню також державна реєстрація права власності спірних частин житлового будинку.

Таким чином, набувши знову право власності на цілий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 мав право розпорядитись ним на власний розсуд, що і було зроблено у зв'язку з укладанням договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 26.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Коментована стаття, визначаючи підстави недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що при укладанні оспорюваного правочину 26.10.2017 року його сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору дарування, воля учасників правочину була спрямована на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату, адже в подальшому на підставі оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності у встановленому законом порядку, позивачем за зустрічним позовом не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що сторони укласти договір дарування не з метою створення правових наслідків, які обумовлені договором дарування, а саме з метою вирішення питання щодо виселення ОСОБА_2 з вказаного житлового будинку.

У відповідності ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 наведеного вище цивільно-процесуального законодавства встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним є необґрунтованою, недоведеною та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 133, 141, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України , суд, -

У Х ВА Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: