Справа № 310/2398/18
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі - Корнієнко Н.І.

за участі: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики №1-2016, укладений між ним та ОСОБА_3 18 квітня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 квітня 2016 року йому випадково стало відомо про начебто укладений ним договір позики з ОСОБА_3 №1-2016 від 18 квітня 2016 року. Того ж дня начебто від його імені була написана розписка про отримання ним коштів на виконання цього договору.

Стверджує, що він жодних договорів позики з ОСОБА_3 не укладав, жодних розписок на ім'я останнього не писав та не видавав. Більше того, він взагалі таку особу ніколи не знав і не знає на сьогоднішній день.

Вважає зазначені вище договір та розписку сфальсифікованими документами.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на приписи ст. 215, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надав письмові пояснення на позов, засвідчені начальником Селидівської виправної колонії (№82). Зазначив, що він ніколи не був знайомий з ОСОБА_1, договір позики з ним не укладав та розписки від нього не отримував. Крім того, він ніколи не мав грошових коштів у такому розмірі.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем оскаржено договір про надання безпроцентної позики №1-2016, укладений в м. Маріуполь 18.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 За даним договором ОСОБА_3 в порядку та на умовах, визначених цим договором, передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30000000 грн., що згідно курсу НБУ є еквівалентом 1149051 долар США, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути суму позики до 31.12.2016 року (п.1, п.3, п. 6 Договору).

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За змістом ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаєв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оспорюючи договір позики у суді, позивач посилався на вимоги ст. 215, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України та стверджував, що жодних договорів позики з ОСОБА_3 не укладав, жодних розписок на його ім'я не писав та взагалі з ним не знайомий.

В своїх письмових поясненнях відповідач ОСОБА_3 позов визнав та підтвердив, що не знайомий з ОСОБА_1, договір позики з останнім не укладав, грошові кошти йому не передавав та не отримував від нього ніяких розписок.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Суд не має сумніву щодо достовірності визнаних учасниками справи обставин або добровільності їх визнання і, з огляду на наведені вище приписи закону, приходить до висновку про наявність підстав для визнання оскарженого договору позики недійсним.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-80, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір позики №1-2016, укладений 18 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.І. Крамаренко