АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 липня 2018 року

м. Харків

справа № 639/5155/16-ц

провадження № 22ц/790/3772/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне художньо-творче виробниче підприємство,

відповідач - Міністерство культури України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, Дзюби Івана Юрійовича - представника Міністерства культури України на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 квітня 2018 року в складі судді Іванової І.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державного художньо-творчого виробничого підприємства та Міністерства культури України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягненні заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової компенсації за витрачені кошти на господарські потреби та моральної шкоди.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 27 квітня 2010 року між Міністерством культури України в особі міністра Кулиняки М.А. та ним укладено контракт № 448 про призначення його на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства строком на три роки з 27 квітня 2010 року по 26 квітня 2013 року. На підставі цього контракту наказом Міністерства культури України від 27 квітня 2010 року № 263/0/17-10 його призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства за контрактом. Наказом Міністерства культури України від 26 квітня 2013 року № 256/0/17-13 його звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства за пунктом 2 статті 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту, а наказом Міністерства культури України від 29 квітня 2013 року № 267/0/17-13 - призначено виконуючим обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства до призначення керівника підприємства. Наказом Міністерства культури України від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 був звільнений з 21 червня 2016 року з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією.

Позивач зазначав, що звільнення є незаконним, оскільки він перебував на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні № 18 з 17 червня 2016 року по 30 червня 2016 року, заборгованість по заробітній платі на день звільнення не сплачена. Перебуваючи на посаді виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства, він за власні кошти сплатив комунальні платежі та обов'язкові платежі до бюджету. Вказаною ситуацією йому завдано моральних страждань, оскільки заробітна плата йому не виплачувалась майже три роки, крім того він вимушений був за власні кошти підтримувати стан підприємства для збереження державного майна.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати наказ Міністерства культури України від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 незаконним та поновити його на посаді виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства; стягнути з Міністерства культури України на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 183 430 грн. 91 коп.; невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції за період з 01 липня 2016 року по 31 січня 2018 року в розмірі 41 585 грн. 13 коп.; середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 128 016 грн. 90 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13 661 грн. 82 коп.; компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 60 178 грн. 93 коп.; компенсацію витрат на господарські потреби за авансовими звітами в розмірі 38 979 грн. 93 коп.; моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп.; 6 890 грн. 00 коп. судового збору та 10 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати просив допустити до негайного виконання.

17 серпня 2016 року Карандєєв Р.В. - заступник Міністра культури - керівник апарату подав письмові заперечення на позов.

Заперечення мотивовані тим, що позивач не був працівником центрального апарату Міністерства культури України і заробітну плату в центральному апараті Міністерства культури України не отримував. Згідно зі Статутом Державного художньо-творчого виробничого підприємства, затвердженим наказом Міністерства культури України від 29 грудня 2012 року № 1623, обов'язок виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації та провадяться в день його звільнення, покладено на позивача, який повинен був провести ці виплати у свій останній робочий день. Докази заподіяння позивачу моральної шкоди з боку Міністерства культури України матеріали справи не містять.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено голову комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства Соболєва Юрія Борисовича.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 квітня 2018 року позов задоволено частково. Наказ № 405/0/17-16 від 16 червня 2016 року визнано незаконним. ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач був звільнений в період непрацездатності, він підлягає поновленню на посаді виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства. Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив із того, що саме підприємство здійснює виплату всіх належних керівнику сум; крім того, вимог до Державного художньо-творчого виробничого підприємства позов не містить.

22 травня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновки суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заробітна плата йому в день звільнення виплачена не була. Він як керівник не мав можливості виплачувати собі заробітну плату, оскільки за рішенням Міністерства культури України діяльність підприємства була припинена понад три роки, а рахунки заблоковані за борги, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

01 червня 2018 року Дзюба Іван Юрійович - представник Міністерства культури України подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову про визнання наказу незаконними та поновлення на роботі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про звільнення позивач був повідомлений листом від 20 квітня 2016 року № 156/8/42-16, отримав наказ про звільнення 30 червня 2017 року, однак повідомив Міністерство культури України про непрацездатність лише в жовтні 2017 року. Вина Міністерства культури України у невиплаті заробітної плати позивачу відсутня, оскільки цей обов'язок згідно зі Статутом покладається на керівника підприємства. Докази заподіяння позивачу моральних страждань з боку міністерства культури України ОСОБА_1 не надано.

Державне художньо-творче виробниче підприємство рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалось.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційних скарг - судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою та третьою статті 21 КЗпП України трудовий договір - є угода, що укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк дії, права та обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Матеріали справи свідчать, що 27 квітня 2010 року між Міністерством культури України в особі міністра Кулиняки М.А. та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір (контракт) № 448 строком на три роки з 27 квітня 2010 року по 26 квітня 2013 року. Після цього контракт переукладено

29 квітня 2013 року строком до призначення керівника Державного художньо-творчого виробничого підприємства. Наказом Міністерства культури України від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства з 21 червня 2016 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 просив визнати наказ про його звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України незаконним та поновити на роботі, посилаючись на те, що він на час звільнення перебував на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні № 18 з 17 червня 2016 року по 30 червня 2016 року, що підтверджується Випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 4414 та листком непрацездатності (а. с. 36, 37 т. 1).

Відповідач цієї обставини не спростовує, обґрунтовуючи це тим, що позивач повідомив Міністерство культури України про свою непрацездатність лише в жовтні 2017 року.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що підстав для звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не було і наказ про його звільнення не може вважатися законним.

Що стосується інших позовних вимог, в задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, то судова колегія керується таким.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В розділі П, а також в пунктах 2.1.6., 2.5. розділу 2 «Обов'язки та права сторін», та пункті 3.1. розділу 3 «Умови матеріального забезпечення керівника» Контракту № 544 від 03 липня 2012 року сторони погодили, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених діючим законодавством, Статутом підприємства та цим контрактом. Керівник зобов'язується своєчасно виплачувати заробітну плату працівникам підприємства. Керівнику належать закріплені за ним повноваження і права, які поширюються на підприємство законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, а також передбачені Статутом підприємства та цим контрактом. За виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частини доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності, виходячи з встановлених: посадового окладу у розмірі 3 120 грн. 00 коп. на місяць і фактично відпрацьованого часу; надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи в розмірі 50% до посадового окладу і фактично відпрацьованого часу.

Процедура звільнення керівників державних підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства культури України, затверджена Наказом Міністерства культури України від 28 січня 2014 року № 49/0/17-14 (далі - Процедура). Так, пунктом 10 Процедури визначено, що після отримання наказу про звільнення керівника підприємство протягом п'яти робочих днів з дати фактичного звільнення керівника зобов'язане листом повідомити Міністерство культури України про проведення розрахунку та виплату всіх належних йому сум.

Статутом Державного художньо-творчого виробничого підприємства, погодженого на загальних зборах трудового колективу 18 жовтня 2012 року (протокол № 001/12), затвердженого наказом Міністерства культури України від 29 грудня 2012 року № 1623, встановлено, що це підприємство є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства культури України, є юридичною особою та має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням, а також може мати рахунок в Державній казначейській службі України, товарний знак, який реєструється відповідно до законодавства (пункти 1.1., 3.5.). Підприємство зобов'язане забезпечувати своєчасну сплату податків та інших відрахувань згідно з законодавством (пункт 6.2.). Директор підприємства розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до цього статуту та законодавства (пункт 7.8.). Прибуток підприємства формується за рахунок надходжень від провадження господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, сплати відсотків за кредитами банків, сплати передбачених законодавством податків та інших платежів до бюджету, відрахувань до цільових та інших фондів, залишається у повному його розпорядженні та використовується відповідно до законодавства (пункт 9.2.).

На підставі Наказу міністра Міністерства культури України від 10 липня 2013 року № 633 Державне художньо-творче виробниче підприємство реорганізовано шляхом його приєднання до Державного підприємства «Державна циркова компанія України», яка є правонаступником майнових та особистих (немайнових) прав та обов'язків цього державного підприємства.

Наказом заступника Міністра культури - керівника апарату Стичинського Б.С. від 09 вересня 2013 року № 852 утворена комісія з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства, до складу якої включався, зокрема ОСОБА_1 На даний час головою комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства є Соболєв Ю.Б.

Пунктом першим частини першої статі 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

ОСОБА_1 обіймав посаду виконуючого обов'язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства на підставі контракту, укладеного з Міністерством культури України. Після закінчення 26 квітня 2013 року строку, на який з ОСОБА_1 укладався контракт, трудові відносини між сторонами не були припинені, фактично продовжені, 29 квітня 2013 року контракт переукладено на невизначений строк до призначення керівника Державного художньо-творчого виробничого підприємства та тривали до моменту незаконного звільнення позивача.

Таким чином, на момент звільнення трудові відносини у ОСОБА_1 існували саме з Міністерством культури України, Державне художньо-творче виробниче підприємство не припинило свою діяльність в установленому законом порядку, обов'язки, закріплені пунктом 10 Процедури щодо проведення розрахунку та виплат всіх належних керівнику сум після отримання наказу, зазначеного у пункті 8 Процедури ОСОБА_1, не виконав.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 183 430 грн. 91 коп.; індексації невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 01 липня 2016 року по 31 січня 2018 року в розмірі 41 585 грн. 13 коп.; середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 128 016 грн. 90 коп.; компенсації за невикористану відпустку в розмірі 13 661 грн. 82 коп.; компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 60 178 грн. 93 коп.; компенсації втрат на господарські потреби за авансовими звітами в розмірі 38 979 грн. 93 коп., моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. 00 коп.; 6 890 грн. 00 коп. судового збору та 10 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він як керівник не мав можливості виплачувати собі заробітну плату, оскільки за рішенням Міністерства культури України діяльність підприємства була припинена понад три роки, а рахунки заблоковані за борги, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належні та допустимі докази щодо цього в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання на заподіяння позивачу вказаною ситуацією моральної шкоди є безпідставним.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Докази заподіяння позивачу моральних страждань з боку міністерства культури України в матеріалах справи також відсутні. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Згідно з частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Доводи апеляційної скарги Дзюби І.Ю - представника Міністерства культури України про те, що позивач повідомив Міністерство культури України про непрацездатність лише в жовтні 2017 року на висновки суду першої інстанції не впливають, з урахуванням того, що ОСОБА_1 був звільнений в період непрацездатності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, параграф 58, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Дзюби Івана Юрійовича - представника Міністерства культури України залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 липня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

О.Ю.Тичкова