Справа №461/8611/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2018 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Лялюк Є.Д.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, проживаючої до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди та зобовязання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди та зобовязання до вчинення дій з підстав того, що УКВ ДЕП ЛМР протиправно передані в строкове платне користування приміщення підвалу в будинку №4 по вул.Котляревського, які є спільною сумісною власністю всіх співвласників вказаного будинку. Також УКВ ДЕП ЛМР неправомірно та в супереч вимогам закону розпорядилося нерухомим майном, яке не належить до комунальної власності, внаслідок чого на рахунок відповідача було перераховано певна сума грошей, що в свою чергу, завдало шкоди співвласникам будинку. Просить позов задоволити.

Позивач та її представник позов підтримали та просили такий задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився та про причини своєї неявки не повідомив.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 21 березня 1994 року, реєстраційний № 16924, виданого Виконкомом Львівської міської ОСОБА_1 народних депутатів та технічного паспорту на квартиру, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», є власницею квартири АДРЕСА_1 та співвласницею допоміжних приміщень будинку, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, зокрема комори, горища, підвалу, сходової клітки, внутрішньо будинкових Інженерних мереж водопостачання, водовідведення, каналізації, вентиляційних та димових каналів та камер для їх чищення, а також інших підсобних і технічних приміщень будинку, право спільної сумісної власності на які набуто мною на підставі норми пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

27 вересня 2017 року співвласники будинку у відповідності до Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» створили юридичну особу - «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Котляревського-4», головою правління якого обрано позивача. Співвласниками будинку було одноголосно прийняте рішення про отримання на баланс ОСББ «Котляревського-4» багатоквартирного будинку №4 по вул. Котляревського у відповідності до «Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс», затвердженого постановшо Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року за № 1521. Під час роботи комісії по прийманню вищезазначеного багатоквартирного будинку на баланс обєднання, директором ЛКП «Цетадель-центр» позивачу була надана копія договору оренди № Ф-10009-16 від 11.03.2016 року, з якого стало відомо про надання на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 26.02.2016 року за № 484-0/1 у строкове платне користування (у найм) нерухомого майна - підвальних приміщень вищезазначеного будинку площею 74 м під індексами 1,2,3,4 відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого БТІ.

Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним органам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

При цьому ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надає визначення допоміжних та нежитлових приміщень, розділяючи ці поняття.

Так, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Тоді як нежитлове приміщення це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним обєктом нерухомого майна.

Тобто для розмежування понять «допоміжні приміщення багатоквартирного будинку» та «нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку» законодавцем визначено критерій не місцезнаходження приміщення (в даному випадку в підвалі), а технічні характеристики такого приміщення та його значення для експлуатації всього будинку.

При цьому в житлових будинках можуть знаходитись приміщення, які мають незалежне призначення магазини, кафе, перукарні, офіси, художні майстерні, спортивні зали тощо. Ці приміщення могли мати це призначення як з часу проектування, так і отримати його згодом, як колишні квартири чи інші приміщення житлового фонду. Розташування певних приміщень у підвалах, цокольних поверхах, горищах не може визнаватись безумовною підставою віднесення їх до статусу допоміжних, які підлягають безоглядній приватизації разом з приватизацією квартир.

Крім того, відповідно до п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 14-рп/2011 від 09.11.2011 року у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. З наведеного вбачається, що Законом встановлено визначальний критерій для віднесення приміщень до допоміжних, а саме функціональне призначення цих приміщень для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Спірні нежитлові приміщення по вул. Котляревського, 4 не віднесено до житлового фонду, вони не використовуються для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців і виступають самостійним обєктом нерухомого майна. Передачі ж у спільну власність підлягають виключно допоміжні приміщення житлового комплексу, і аж ніяк не нежитлові приміщення, які є окремими обєктами цивільно-правових відносин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачем документально не підтверджено статус спірних приміщень як допоміжних, його твердження про відповідний статус ґрунтуються на припущеннях. Спірне приміщення не виконує допоміжної функції в розумінні Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а транзитні мережі водо- та теплопостачання, каналізації, димовентиляційні канали, які є в приміщенні, необхідні не для забезпечення обслуговування будинку, а для постачання у саме спірне нежитлове приміщення тепла та води, його вентиляції тощо.

Факт здійснення щодо спірних приміщень правочинів (а саме укладення договору найму, що засвідчує їх можливість бути обєктом цивільно-правових відносин) підтверджується договором оренди від 11.03.2016 № Ф-10009-16, укладеним між управлінням комунальної власності та ОСОБА_4

Технічна характеристика спірних приміщень наведена в технічному паспорті, виданому ЛОДК «БТІ та ЕО» від 01.11.2004 за інвентарним № 920/5 , який визначає, що вказані приміщення є нежитловими.

Виходячи із вищенаведеного, спірні приміщення не є допоміжним приміщеннями а є нежитловим півпідвальним приміщенням та мають такий статус виходячи із норм законодавства України, про яке зазначалось вище. Застосування положень ст.ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 382 ЦК України, рішення КСУ№ 4-рп/2004 від 02.03.2004 року на ці приміщення не поширюється, на них не розповсюджується правовий режим спільної власності мешканців будинку.

Частиною 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад народних депутатів.

Інших підстав позову, окрім того, що спірні приміщення начебто є у спільній власності мешканців будинку, а тому договір оренди 11.03.2016 № Ф-10009-16 є незаконним, позивачем не наведено.

Крім того, чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як визнання незаконним та скасування договору, а вимоги про визнання спірного договору недійсним позивачем не ставиться.

Керуючись ст.ст. 12, 382 ЦПК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Лялюк Є.Д.