Провадження № 22-ц/772/1586/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 рокуСправа № 127/25148/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Марчук В.С., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/25148/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору про переуступку права вимоги недійсним та визнання договору поруки припиненим,

за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року, яке ухвалене суддею Романюк Л.Ф. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 15 год. 41 хв., повний текст складено 01 червня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся у суд з зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_5 позичив гроші у ОСОБА_4, у сумі 35000 доларів США, які був зобов'язаний повернути у строк до 19 травня 2016 року. Однак на момент подачі позовної заяви боржник ухиляється від повернення позики, чим порушив взяті на себе зобов'язання.

01 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою в сумі 10000 доларів США. Таким чином в ОСОБА_4, після переуступки права вимоги частини боргу в сумі 10000 доларів США залишилось право вимагати з ОСОБА_5 повернення 25000 доларів США боргу за розпискою від 19 квітня 2016 року.

Крім того, 20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано договір поруки, згідно до якого ОСОБА_3 зобов'язався перед ОСОБА_4 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_5 зобов'язань перед позивачем.

Таким чином, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 борг у сумі 25000 доларів США та судові витрати.

В свою чергу ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору про переуступку права вимоги недійсним та визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою в сумі 10000 грн.

Крім того, 20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався перед ОСОБА_4 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання за ОСОБА_5 зобов'язання за борговою розпискою від 19 квітня 2016 року. ОСОБА_5 зазначає, що договір про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року та договір поруки від 20 квітня 2016 року ним не підписувався, із їх змістом його ніхто не ознайомлював.

Просив суд визнати недійсним договір про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Договір поруки від 20 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати припиненим з 19 листопада 2016 року. Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 25000 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи 652300 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, судові витрати в розмірі 6 506 грн. по 3253 грн. з кожного.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, позов ОСОБА_4 залишити без розгляду. Зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Також, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій посилається на порушенням норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 як солідарного боржника на користь ОСОБА_4 заборгованості та відмовити у цій частині.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає в повному обсязі.

Стягуючи солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість по розписці від 19 квітня 2016 року в розмірі 25000 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи 652300 грн., суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконує взяті на себе зобов'язання, чим порушує права позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про переуступку права вимоги є безпідставними. Також відмовляючи у визнанні договору поруки припиненою, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є неналежним позивачем, а таких вимог поручитель ОСОБА_3 не заявляв.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Судом встановлено, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_5 під розписку взяв у позику гроші у ОСОБА_4, у сумі 35000 доларів США, які зобов'язаний був повернути у строк до 19 травня 2016 року (а.с.5).

01 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір про переуступку права вимоги частини боргу за борговою розпискою в сумі 10000 доларів США. Таким чином в ОСОБА_4, після переуступки права вимоги частини боргу в сумі 10000 доларів США залишилось право вимагати з ОСОБА_5 повернення 25000 доларів США боргу за розпискою від 19 квітня 2016 року (а.с.6).

20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано договір поруки, згідно до якого ОСОБА_3 зобов'язався перед ОСОБА_4 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_5 зобов'язань перед позивачем (а.с.7).

На день подання позову ОСОБА_5 кошти не повернув, в даний час добровільно повертати гроші не бажає.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальником ОСОБА_5 була написана розписка про повернення суми позики до 19 травня 2016 року.

Судом встановлено, що в зазначений строк відповідач ОСОБА_5 не виконав своє зобов'язання, тим самим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зобов'язання належним чином відповідно до умов розписки відповідачем ОСОБА_5 не виконано, чим порушуються права позивача ОСОБА_4, а тому на його користь підлягає стягненню заборгованість в розмірі 25000 доларів США, що еквівалентно 652300 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Зокрема, спростовується висновок суду першої інстанції, що порука не може бути припинена, оскільки ОСОБА_5 є неналежним позивачем щодо позовної вимоги про припинення договору поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя, а таких вимог поручитель ОСОБА_3 не заявляв, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 у справі № 6-53цс14.

Отже, строком поруки є існування суб'єктивного права кредитора і обов'язку поручителя, які припиняються внаслідок закінчення строку, установленого договором поруки.

Як вбачається з пункту 5.3 статті 5 Договору поруки від 20 квітня 2016 року, порука припиняється 19 листопада 2016 року.

Згідно пункту 7.1 статті 7 Договору поруки від 20 квітня 2016 року, цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 19 листопада 2016 року із урахуванням положень статті 5 цього договору.

З позовом позивач звернувся у суд 21 листопада 2017 року, після закінчення строку дії договору поруки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що договір поруки від 20 квітня 2016 року є припиненим, оскільки строк дії поруки закінчився 19 листопада 2016 року. Разом з тим, незважаючи на те чи звертався поручитель з вимогою про припинення поруки, вона припиняється зі збігом строку, який є преклюзивним і жодних дій щодо реалізації свого порушеного права за договором поруки, у тому числі застосування судового захисту шляхом пред'явлення позову, кредитор вчиняти не може.

За таких обставин посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що кредитор не дотримався передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку звернення з позовом у суд до поручителя, а тому порука припинилася, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відносно зустрічного позову ОСОБА_5, колегія суддів приходить до висновку, такі позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються наступним.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Ст. 553 ЦК України передбачає лише існування поручителя і кредитора як сторін договору, воля та ставлення боржника для цього правочину взагалі не передбачена.

За своїм суб'єктним складом порука це зобов'язання тільки між кредитором і поручителем, та їх змістом є створення прав та обов'язків саме щодо них. Встановлення поруки не впливатиме на обов'язки основного боржника. Тому звернення до суду і оспорення договору поруки, визнання договору поруки припиненим є правом сторін даного договору.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя виходячи із загальних засад цивільного законодавства, отже вірний висновок суду першої інстанції, що у даному випадку позивач ОСОБА_5 за зустрічним позовом є неналежним позивачем, оскільки не є стороною договору поруки.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 в частині визнання недійсним договору про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року, суд першої інстанції із урахуванням вище вказаних норм матеріального права, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час укладання оспорюваного правочину було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договорів, а позивач за зустрічним позовом не довів факту порушення його прав, у зв'язку з укладенням договору про переуступку права вимоги від 01 червня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що він не був повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, що тягне за собою визнання такого правочину недійсним є безпідставними, оскільки згідно положень статті 516 ЦК України не вимагається наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч.2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Разом з тим, ч.2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі.

Безпідставні твердження ОСОБА_5, що частина суми боргу згідно договору про переуступку прав вимоги складає 10000 гривень, оскільки з цього договору п.2.1, п.3.1 вбачається, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги частини боргу у сумі саме 10000 доларів США.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, що суд першої інстанції безпідставно прийняв заяву ОСОБА_4, відкрив провадження у даній справі, яке в подальшому призвело до ухвалення незаконного рішення, тому вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_4 залишенню без розгляду є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вказано, що це є позовна заява, зокрема в резолютивній частині заяви просив прийняти саме позовну заяву.

Таким чином доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження, однак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Проте, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, яка підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням матеріального права, оскільки кредитор не дотримався передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку звернення з позовом до суду до поручителя, а тому порука припинилася, у зв'язку з цим, в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, як солідарного боржника, на користь ОСОБА_4 заборгованості по розписці в сумі 25000 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи 652300 грн. та судового збору в розмірі 3253 грн. рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, тому сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9759 грн. (а.с.158) підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2018 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, як солідарного боржника, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9759 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 липня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Береговий О.Ю.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.