АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/1164/18

Провадження № 22-ц/787/877/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту не зазначена

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : головуючий суддя: Боймиструк С.В.,судді: Ковальчук Н.М., Хилевич С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В :

25 січня 2018 року ОСОБА_2 звернуласьдо Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги обґрунтовує тим, що вона з 04 жовтня 2010 року працювала в публічному акціонерному товаристві «Рівнеазот», яке перейменоване в приватне акціонерне товариство «Рівнеазот». Згідно наказу про припинення трудового договору № 743-ВК від 21 березня 2017 року вона була звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що 30 жовтня 2017 року ПрАТ «Рівнеазот» виконано судовий наказ про стягнення заробітної плати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47221,83 грн..

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ПрАТ "Рівнеазот" не погоджується із вказаним рішенням з підстав його необґрунтованості, вважає дане рішення незаконним і прийнятим з порушенням норм процесуального і матеріального права, таким що прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що згідно довідки про середню заробітну плату № 375 від 26 лютого 2018 року середньогодинна заробітна плата (за відпрацьовані години) становить 39,8833 грн., а середньоденна заробітна плата при восьмигодинному робочому дні становить 39,8833 грн. х 8 год. = 319,07 грн. Таким чином, середній заробіток з 25 березня 2017 року по 29 жовтня 2017 року становить 46 903,29грн. (147 роб. днів х 319,07грн.).

Отже, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправомірно враховано в розрахунок дату звільнення позивача 24 березня 2017 року.

Крім того вказує, що судом першої інстанції не зазначено в оскаржуваному рішенні, що середній заробіток за час затримки розрахунку зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів, як наслідок, виникає ймовірність при виконанні даного рішення повторного стягнення відповідних відрахувань органами державної виконавчої служби, в результаті чого безпідставно збільшується розмір відповідальності роботодавця.

Також зазначає, що наявні поважні причини та об'єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність його вини у несвоєчасному виконанні своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати перед позивачем.

Вказує, що згідно Договору № 1798 від 25.11.2005 року, ПрАТ "Рівнеазот" здійснює очистку каналізаційних госппобутових та промислових стічних вод усього міста Рівне. Однак, РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має заборгованість перед ПрАТ "Рівнеазот", яка станом на 16.05.2017 року становила 11238581,67 грн. в зв'язку з чим утримання очисних споруд здійснюється за власні кошти ПрАТ "Рівнеазот", що спричиняє додаткові непередбачувані витрати на забезпечення належної діяльності очисних споруд, оскільки перебої в їхній роботі можуть призвести до значного забруднення навколишнього природного середовища в межах усього міста.

Крім того, 07 березня 2017 року, ПрАТ "Рівнеазот" було повністю обмежено поставку природного газу, що унеможливило виробництво ним мінеральних добрив та іншої продукції.

Вважає, що порушуючи строки розрахунку із звільненими працівниками товариство діє у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України, є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким звільнити ПрАТ "Рівнеазот" від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2 в повному обсязі.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу до встановленої судом дати не подала.

Згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа, що виникає з трудових правовідносин.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та неоспорено відповідачем, ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом № 743-ВК від 21 березня 2017 року позивач була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю.

24 липня 2017 року Рівненським міським судом видано судовий наказ про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 28133,13 грн., який було виконано 30 жовтня 2017 року.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47221,83 грн., то виходячи з середньогодинної заробітної плати позивача 39,8833 грн.та кількості робочих днів 148 з 25 березня по 29 жовтня 2017 року включно місцевий суд задовольнив вимоги на суму 47221,83 грн. однак при цьому була допущена помилка, щодо кількості днів прострочення.

Відповідно до ст.241-1 КЗПП України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Звільнення відбулось 24 березня 2017 року і в той же день мав бути проведений розрахунок з позивачем, тому строк затримки розрахунку слід рахувати з 27 березня 2017 року, оскільки 25 та 26 березня 2017 були вихідними днями.

Розрахунок по сумах належних при звільненні ПрАТ "Рівнеазот" фактично провело з ОСОБА_2 30 жовтня 2017 року і строк затримки розрахунку до цієї дати склав 147 днів робочих днів. За жовтень 2017 року підлягає до врахування 19 робочих днів замість 20, оскільки день фактичного розрахунку кореспондується з днем фактичного звільнення та повторному врахуванню не підлягає.

Колегія суддів перераховує розмір суми затримки відповідно до п.8 Постанови КМ України від 8.02.1995 року №100 та розміру середньогодинного заробітку ( 147х8х39,8833), що складає 46902,76 грн., тому розмір стягнутої місцевим судом суми за затримку розрахунку при звільненні слід зменшити до вказаної суми..

Крім того, доводи про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до роз'яснень, даних в абзаці п'ятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику застосування судами законодавства про оплату праці " № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України „ Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування " врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб'єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов'язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Колегія суддів не погоджується з аргументами апелянта про відсутність його вини у не виконанні обов'язків з виплати заробітної позивачу та відхиляє їх.

Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень даних в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня, після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Покликання відповідача на відсутність його вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні в зв'язку з наявністю непогашеної заборгованості РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" перед ПрАТ "Рівнеазот", а також неможливістю виробляти продукцію в наслідок обмеження постачання природного газу, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем строків розрахунку із звільненим працівником у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України, є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі, так як вказана правова норма передбачає підстави для звільнення від відшкодування шкоди, а не від відповідальності роботодавця за невиплату належних працівнику сум при звільненні, а тому не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Отже, відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких ОСОБА_2 звернулася до суду, а тому вони підлягали захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованих сум, що й було зроблено місцевим судом, однак при цьому було допущено помилку в розрахунках.

Відповідно до п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскільки справа є малозначною, тобто ціна позову менша 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, суд першої інстанції не повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому оскаржене рішення підлягає зміні в частині розміру стягнення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати відносяться на його рахунок.

Керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року змінити, зменшивши суму стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 з 47221,83 грн. до 46902,76 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 липня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М. Ковальчук

С.В. Хилевич