АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1048/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Карпенко О.В., Нерушак Л.В., Ювшина В.І.

з участю секретаря: Торопенко Н.М.

учасники справи:

представника позивача адвоката ОСОБА_5

представника відповідача адвоката ОСОБА_6

представник третьої особи Ананченко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - Мельниківська сільська рада Чигиринського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним,

рішення постановлено під головуванням судді Кондрацька Н.М.,

дата складення повного тексту рішення 15 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_8 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_9, третя особа - Мельниківська сільська рада Чигиринського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, яка являлася позивачу ОСОБА_8 бабусею, а відповідачу ОСОБА_9 - матір'ю.

01 квітня 1997 року ОСОБА_10 склала заповіт на ОСОБА_8, в якому зробила розпорядження, яке посвідчене державним нотаріусом другої Черкаської нотаріальної контори Миколенко І. та зареєстроване в реєстрі за № 3-71, за яким усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все, те, що буде належати їй, і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_10 заповіла позивачу ОСОБА_8 Даний факт підтверджується витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47362161 від 07 квітня 2017 року.

В установленому законом порядку позивач звернулася до другої Черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

12 лютого 2003 року державним нотаріусом другої Черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А.О. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складалося з 3/4 частин квартири АДРЕСА_1, з яких 1/2 частина квартири належала померлій особисто та 1/4 частина квартири, а також грошовий вклад з належними процентами та компенсацією в Ощадбанку № 8317 м. Черкаси по рахунку НОМЕР_1, які належали чоловікові померлої - ОСОБА_13, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якого ОСОБА_10 спадщину фактично прийняла, а юридично не оформила. Даний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 899404 від 02 липня 2003 року.

Під час розгляду в судовому засіданні 13 грудня 2016 року цивільної справи № 711/8613/16-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8, треті особи: Придніпровський районний відділ ДМС України у м. Черкаси, органи опіки та піклування ЧМР про визнання реєстрації місця проживання недійсною та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позивач дізналася про існування заповіту від 03 жовтня 1997 року, який ніби за своє життя склала ОСОБА_10 на ОСОБА_9 та який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради.

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 травня 2017 року в задоволенні наведеного позову ОСОБА_9 відмовлено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 5 липня 2017 року рішення районного суду скасовано, позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за №1-488 від 12 лютого 2003 року видане державною нотаріальною конторою на 3/4 частки кв. АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_9 право власності на 3/4 частки вказаної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у наведений справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 5 липня 2017 року.

З відповіді за № 1372 від 28 грудня 2016 року Мельниківської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, вбачається, що на зберіганні в справах Мельниківської сільської ради знаходиться примірник заповіту посвідченого виконавчим комітетом Мельниківської сільської ради Чигиринського району Черкаської області 03 жовтня 1997 року за реєстраційним номером 48, від імені ОСОБА_10

Позивач вважає заповіт від 3 жовтня 1997 року недійсним, оскільки прізвище та ініціали секретаря сільської ради, що посвідчив даний заповіт відсутні. Вказує, що підпис ніби зроблений ОСОБА_10 на заповіті від 3 жовтня 1997 року, який наявний у матеріалах справи та на заповіті, який був наданий Мельниківською сільською радою Чигиринського району Черкаської області відрізняються, хоча зроблені в один день. Також підпис відрізняється і від підпису наявного у журналі для реєстрації нотаріальних дій. Заповіт від 03 жовтня 1997 року не був направлений до державного нотаріального архіву по місцю реєстрації та проживання спадкодавця і до теперішнього часу не зареєстрований у Єдиному реєстрі заповітів, а отже, на думку позивача, є недійсним і з цих підстав.

Про існування заповіту від 03 жовтня 1997 року позивач дізналася 13 грудня 2016 року, а отже, на її думку, з цього часу і починається перебіг позовної давності.

Позивач просила суд визнати заповіт від 03.10.1997 року, складений ОСОБА_10, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради Чигиринського району, Черкаської області за реєстраційним номером 48 - недійсним.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_8, через свого адвоката ОСОБА_5, звернулася з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2018 року прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуваний заповіт недійсним, зокрема, невнесення його до єдиного реєстру заповітів, не зазначенням в ньому місця його складання, не встановленням наявності повноважень у секретаря сільської ради на його посвідчення, відсутність прізвища та ініціалів особи, яка його посвідчила, заповіт не направлено до нотаріального архіву та наявність в заповіті неоднозначно волевиявлення спадкодавця. Також скаржник зазначає, що про заповіт вона дізналась 13 грудня 2016 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_9, а тому не пропустила строк позовної давності.

25 червня 2018 року ОСОБА_9 скерувала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_8 та вказала, що жодна з зазначених в апеляційній скарзі обставин не відповідає дійсності, представник позивача намагається ввести суд в оману, перекручуючи фактичні обставини справи. Всі обставини судом першої інстанції встановлено правильно й обґрунтовано, а скаржником не наводиться жодного порушення норм матеріального чи процесуального права при вирішення справи судом, натомість всі доводи зводяться до припущень.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на не повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 зазначив, що підстав для визнання заповіту недійсним позивачем не доведено, а тому заповіт від 03.10.2007 року відповідає волевиявленню ОСОБА_10 та належним чином посвідчений посадовою особою, яка наділена повноваженнями на вчинення такої нотаріальної дії, а тому укладенням даного заповіту не порушено права позивачки. Крім того, суд першої інстанції зазначив також в мотивувальній частині судового рішення ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, та відмовив в задоволенні позову за двома самостійними підставами для відмови в позові.

За таких обставин колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 9 листопада 2001 року. (т. 1 а.с. 15)

ОСОБА_9 є донькою померлої, а ОСОБА_8 онукою ОСОБА_10

01 квітня 1997 року ОСОБА_10 склала заповіт, який був посвідчений нотаріально і зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними документами та яким заповідала все своє майно на користь ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 16)

03 жовтня 1997 року ОСОБА_10 складений інший заповіт, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради, яким заповіла все своє майно ОСОБА_9 (т. 1 а.с.10).

Враховуючи час виникнення правовідносин щодо складання заповіту та час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець помер до 01 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР у спадкування здійснюється за законом чи за заповітом.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно вимог ст. 541 ЦК УРСР щодо форми заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

За приписами ст. 544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

ОСОБА_10 своїм заповітом від 03 жовтня 1997 року скасувала попередній заповіт від 01 квітня 1997 року, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 544 ЦК України (в редакції 1963 року) заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Оскільки заповітом від 03 жовтня 1997 року ОСОБА_10 змінила особу, на користь якої вона заповіла своє майно, то даний заповіт повністю скасував попередній її заповіт від 01 квітня 1997 року на користь позивачки ОСОБА_8

Вважаючи своє право порушеним ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 про визнання заповіту від 03 жовтня 1997 року недійсним оскільки на заповіті відсутні прізвище та ініціали секретаря сільської ради, що вчинив нотаріальну дію. Крім того, підпис заповідача ОСОБА_10 відрізняється від її іншого підпису. Заповіт не був направлений до державного нотаріального архіву та по теперішній час не внесений до єдиного реєстру заповітів.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

За своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, а тому щодо такого застосовуються положення законодавства, які передбачають випадки та умови за яких правочин може бути визнано недійсним.

Підстави недійсності угоди врегульовувались Главою 3 ЦК УРСР.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що заповіт на ім'я ОСОБА_9 складений і зареєстрований у Мельниківській сільській раді та був посвідчений секретарем сільської ради.

За повідомленням Мельниківської сільської ради посвідчення заповітів відповідно до своїх посадових обов'язків здійснює секретар сільської ради, але посадової інструкції секретаря сільської ради станом на 1997 рік в сільській раді не збереглось.

Доводи апелянта про не зазначення прізвища та ініціалів секретаря сільської ради в заповіті, не спростовує волю спадкодавця та посвідчення заповіту секретарем сільської ради, так як на заповіті мається зазначення посади особи що посвідчила заповіт та її підпис..

Так як заповіт посвідчувався в приміщення Мельниківської сільської ради, то зазначення місця вчинення заповіту в самому заповіті діюче законодавство не передбачало.

Відповідно до листа Мельниківської сільської ради № 390/02-28 від 07.04.2017 року особові справи та рішення про обрання секретарів, які працювали з 1994 по 2001 року в сільській раді відсутні. Документально підтвердити хто вів і заповнював журнали для реєстрації нотаріальних дій в період 17.01.1995 року по 05.02.2001 рік неможливо (підтверджуючи документи відсутні) (т. 1 а.с.91).

Згідно п.1 ч.1 ст.14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (в редакції на час вчинення процесуальної дії) у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти.

Частиною 6 ст.3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (в редакції на час вчинення процесуальної дії) нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до листа Мельниківської сільської ради № 314/02-28 від 22.03.2017 року вбачається, що посадова інструкція секретаря Мельниківської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, яка діяла станом на 1997 рік відсутня. Рішення виконавчого комітету про покладення обов'язків на секретаря посвідчувати заповіти в 1997 році відсутнє (т. 1 а.с.92), але за посадовою інструкцією посвідчення заповітів покладено на секретаря сільської ради.

Отже вбачається, що документи про повноваження та особу секретаря в Мельниківській сільській раді станом на посвідчення заповіту, 03.10.1997 року не збереглися, про що вірно зазначив суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення, що оскаржується.

Викладене свідчить про відсутність підстав вважати порушеними права позивача, так як позивачкою не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що в 1997 році секретар сільської ради не мав повноважень на посвідчення заповітів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з викладеними висновками суду першої інстанції та вбачає, що всупереч викладеним вище положенням, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достовірних доказів того, що укладений 03 жовтня 1997 року заповіт є недійсним в силу підстав, що зазначені позивачем.

Твердження скаржника щодо недійсності оскаржуваного заповіту з підстави порушення форми і змісту його складання, а також порушення порядку і форм посвідчення є тотожними доводам, викладеним в позовній заяві, яким надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів та вбачає відсутність порушення права позивача в контексті викладених обставин позивачем.

Зокрема, колегія суддів критично оцінює доводи скаржника щодо невнесення заповіту в Єдиний державний реєстр заповітів, оскільки реєстрація заповіту в Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, це є технічна дія, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Законодавство не встановлює порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру підставою для визнання заповіту недійсним.

В своїй апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності, оскільки про існування заповіту від 03 жовтня 1997 року, яким ОСОБА_10 заповіла своє майно ОСОБА_9, за твердженням ОСОБА_8 вона дізналася лише у грудні 2016 року.

Проте дані доводи апелянта спростовуються обставинами, що було встановлено в суді першої інстанції та підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_9 21.02.2005 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою щодо оскарження спадкових прав ОСОБА_8, у зв'язку чим було відкрите провадження по цивільній справі № 2-1476/05, в якому ОСОБА_8 була відповідачем (т. 1а.с.75-76).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 особисто була присутня у судових засіданнях та приймала участь в розгляді справи № 2-1476/05, що підтверджується: повідомленням суду від 30.03.2005 про розгляд справи № 2-1476/05, що підтверджується повісткою яка отримана особисто «Черненко» 11.04.2005 року (т. 1 а.с. 80); розпискою ОСОБА_8 від 14.04.2005 року щодо повідомлення про розгляд справи № 2-1476/05 відбудеться 29.04.2005 року о 10 год. 00 хв. (т. 1 а.с. 81); заявою ОСОБА_8 від 14.04.2005 року щодо направлення їй кореспонденції за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.90); розпискою ОСОБА_8 від 29.04.2005 року щодо повідомлення про розгляд справи 10.05.2005 року о 14 год. 00 хв. (т. 1 а.с. 82); заявою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від 29.04.2005 року щодо відкладення розгляду справи для підготовки мирової угоди (т. 1 а.с. 83); протоколом судового засідання по справі № 2-1476/05 від 29.04.2005 року (т. 1 а.с. 84); заявою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про затвердження мирової угоди по справі № 2-1476/05 від 10.05.2005 року (т. 1 а.с. 88-89).

Також обставини щодо безпосередньої участі ОСОБА_8 у розгляді даної справи були встановлені апеляційним судом Черкаської області та викладені в ухвалі апеляційного суду Черкаської області від 27.12.2016 року, при вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.5.2005 року (т. 1 а.с. 85-86).

При вирішення питання про застосування строку позовної давності слід керуватися нормами Цивільного кодексу України 2003 року, що діяли на момент коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За положеннями ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Згідно абзацу 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 22 березня 2017 року у справі за № 6-43цс17.

Колегія суддів вбачає, що оскільки позов, за встановленими обставинами справи, не підлягає до задоволення, тому застосування строку позовної давності та відмова в задоволенні позову саме із зазначеної підстави є безпідставним.

Зважаючи на те, що заповітом, який був складений ОСОБА_10 03.10.1997 року, права ОСОБА_8 не порушені, відсутні об'єктивні підстави для визнання заповіту недійсним, то висновок про пропуск ОСОБА_8 встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд першої інстанції не мав. Позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

За положенням ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення, у відповідності до ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні шляхом виключення із його мотивувальної частини висновки суду про пропуск ОСОБА_8 строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги є таки, що не дають підстав для його скасування.

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані неприйнятними.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - Мельниківська сільська рада Чигиринського району Черкаської області, про визнання заповіту недійсним - змінити, виключивши із його мотивувальної частини висновки суду про відмову в задоволенні позову за пропуском ОСОБА_8 строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак

В.І. Ювшин

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.