Справа № 463/1319/16-ц
Провадження № 2/463/130/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Сеньківа А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Житлово-будівельного кооперативу «Бузковий-2018», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання майнових прав -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ЖБК «Винники-1», просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на квартиру № 1, 15, 29, 38 в секції № 5, квартири № 8, 13, 32, 38 в секції № 6, квартири № 8, 13, 29, 36, 39 в секції № 7 згідно умов договору суперфіцію від 25.06.2014р.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.06.2014р. між ним та ЖБК «Винники-1» укладено договір суперфіцію, за умовами якого він передав, а відповідач прийняв в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою м. Львів-Винники, вул. Івасюка загальною площею 0,8960 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування котеджної забудови. Двічі, а саме 03.10.2014р. та 23.04.2015р. до договору вносились зміни, зокрема в частині проведення розрахунку та в кінцевому, за умовами договору, суперфіціар отримує у власність 10 % від загальної забудови площі всіх приміщень, а саме в секціях № 4, 5, 6, 7. Право власності оформляється за суперфіціаром безпосередньо після проведення первинної технічної інвентаризації, введення в експлуатацію та реєстрації декларації про готовність будівництва до експлуатації. Як суперфіціар неодноразово звертався до керівника ЮБК «Винники-1» щодо виконання умов договору в частині передачі правовстановлюючих документів щодо квартир в секціях № 5, 6, 7, однак з незрозумілих причин відповідач відмовляється виконати умови договору, посилаючись на те, що він не дає згоди на передачу документів та ключів від квартир та оформлення права власності. Як учасник договірних правовідносин, належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим просив визнати право власності в судовому порядку.

Провадження у справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_18 від 23.03.2016р.

Крім того, ухвалою від 23.03.2016р. в якості забезпечення позову накладено арешт на майно та заборонено Житлово-будівельному кооперативу «Винники-1» розпоряджатися цим майном, а саме: квартирами № 1, 15, 29, 38 в секції № 5, квартирами № 8, 13, 32, 38 в секції № 6, квартирами № 8, 13, 29, 36, 39 в секції № 7, згідно з умовами договору суперфіцію від 25 червня 2014 року (зі змінами та доповненнями), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. за реєстровим № 785.

У зв'язку з закінченням повноважень судді ОСОБА_18, на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка передана для розгляду судді Леньо С.І.

Під час нового розгляду справи, 24.07.2017р. повноважний представник позивача подав до суду клопотання про зміну предмета позову та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем майнові права:

на квартиру № 1 на першому поверсі, квартиру № 15 на 3 поверсі, квартиру № 29 на 5 поверсі, квартиру № 38 на 7 поверсі за адресою АДРЕСА_9;

на квартиру № 8 на 2 поверсі, квартиру № 13 на 3 поверсі, квартиру № 32 на 6 поверсі, квартиру № 38 на 7 поверсі за адресою АДРЕСА_10;

на квартиру № 8 на 2 поверсі, квартиру № 13 на 3 поверсі, квартиру № 29 на 5 поверсі, квартиру № 36 на 6 поверсі, квартиру № 39 на 7 поверсі за адресою АДРЕСА_11.

Підстава позову не змінювалась.

Повноважний представник відповідача надав суду відзив на позов, долучивши одночасно докази його направлення учасникам справи. З обґрунтованості позовних вимог після зміни предмету позову не погоджується, оскільки правовідносини сторін є договірними, захист яких повинен відбуватись за нормами інституту зобов'язального права, а не у спосіб визнання права. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Відповіді на відзив не надходило.

В процесі розгляду даної справи, за клопотанням представника позивача до участі в справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які є власниками спірних квартир.

В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 20.08.2015р. позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні такого позову відмовити.

Треті особи в судове засідання не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. За погодженням з учасниками справи суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 19 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом наведено у ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що 25.06.2014р. між позивачем як суперфіціаром та відповідачем як суперфіціарієм укладено та нотаріально посвідчено договір суперфіцію (а.с.6-10 т.1), за умовами якого суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою м. Львів-Винники, вул. Івасюка загальною площею 0,8960 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови. Суперфіціарій набуває функції замовника будівництва.

Умови розрахунку за даним договором врегульовано розділом 4, які в подальшому, шляхом укладення відповідних договорів від 03.10.2014р. (а.с.16 т.1) та від 23.04.2015р. (а.с.17 т.1) зазнали змін. В кінцевому, згідно п. 4.1 договору суперфіцію в редакції договору № 2 про внесення змін від 23.04.2015р., суперфіціар отримує у власність 10 % від загальної збудованої площі всіх приміщень, а саме:

в секції 4: квартири № № 11, 25, 35, 39;

в секції 5: квартири № № 1, 15, 29, 38;

в секції 6: квартири № № 8, 13, 32, 38;

в секції 7: квартири № № 8, 13, 29, 36, 39.

Відповідно до п. 8.4.5 договору суперфіцію, суперфіціарій зобов'язаний своєчасно вносити плату за користування земельною ділянкою в порядку та строки, передбачені розділом 4 цього договору.

На підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 23.06.2016р., прийнятій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-289цс16, майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об'єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав є не «чуже майно», а також не відносяться до прав власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги, визнаються майновими.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист цих прав здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Такої ж думки дотримується Верховний Суд, який у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25.04.2018р. висловив аналогічну позицію під час розгляду цивільної справи № 372/3364/15-ц.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 23.12.2014р. (а.с.187-189 т.1) зазначив, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Згідно ч. 1 ст. 413 ЦК України, власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 ЦК України, власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею.

Зобов'язанням, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу - ч. 2 ст. 509 ЦК України. Однією з таких підстав, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Загальні положення про договір розкриваються в Розділі ІІ Книги П'ятої ЦК України «Зобов'язальне право» та згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання розкриті у ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно п. 11.1 Розділу 11 договору суперфіцію, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та законодавством України.

Вказане в сукупності свідчить про те, що правовідносини сторін мають зобов'язальний характер, у зв'язку з чим захист прав та інтересів сторін цього зобов'язання не може відбуватись у спосіб визнання права, в тому числі визнання майнового права.

З цих же підстав, захист прав та інтересів сторін такого зобов'язання не може відбуватись за правилами ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач в мотивах позову, оскільки така норма, так само як ст. 392 ЦК України не може застосовуватись до договірних правовідносин.

Тому, позов як безпідставний належить залишити без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 190, 316, 328, 331, 391, 392, 413, 414, 509, 526, 610, 611, 626 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до Житлово-будівельного кооперативу «Бузковий-2018», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання майнових прав на квартири за адресами: АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, АДРЕСА_11 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30.07.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.