Номер провадження: 22-ц/785/2340/18
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Калараш А.А.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - приватний нотаріус ОМНО Борисова Ніна Вадимівна) про визнання договору дарування недійсним на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Нікітіної С.Й. 20 липня 2017 року у м. Одеса о 14:45 год.,-

встановила:

21 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 3/5 часток квартири АДРЕСА_1, укладений 02 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий № 1288.

При цьому, позивач посилалась на те, що вона з 1974 року проживає у вказаній квартирі, що була приватизована у 2000 році п'ятьма особами, після чого її власниками (по 1/5 частині) стали ОСОБА_2, ОСОБА_5, яка померла в 2014 році, ОСОБА_6, яка померла у 2005 році, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У 2007 році ОСОБА_5 успадкувала 1/5 частину, яка належала ОСОБА_6, а у 2015 році позивач успадкувала 2/5 частини квартири, що належали ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5, яка була донькою позивача, відповідач обманом схилила ОСОБА_2 до укладення договору дарування належних їй 3/5 часток вказаної квартири на користь ОСОБА_3, а ОСОБА_2, помилково вважаючи, що укладає договір довічного утримання, підписала договір дарування і вважала, що цим її права та законні інтереси буди порушені.

Рішенням Приморського районного суду м. Одесивід 20 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 буловідмовлено (а.с. 206-207).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове по суті позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано те, що, укладаючи спірний договір, позивач була впевнена, що відповідач буде утримувати її та доглядати довічно. Крім того, позивач вказувала, що вона є особою похилого віку, подарована нею частка квартири є її єдиним житлом, в якому вона проживає по сьогоднішній день, оскільки ключі від квартири відповідачка не забирала (а. с. 211-216).

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що предметом доказування в даному випадку є факт помилки позивача, щодо природи даного правочину, тобто помилки щодо оплатності чи безоплатності даного правочину, в результаті чого його можна розуміти як довічне утримання чи дарування, відповідно.

Суд першої інстанції вважав доведеним та встановленим, що позивачка, укладаючи спірний договір дарування, розуміла, що з правової точки зору вона нічого не отримує взамін подарованих часток квартири, однак була впевнена в добропорядочності відповідача щодо того, що їй в подальшому буде надаватися необхідна допомога в побутовій та медичній сфері життя.

Суд дійшов висновку, що встановленими по справі фактичними обставинами було підтверджено відсутність помилки позивача ОСОБА_2, яка має істотне значення щодо природи вчиненого правочину, тобто укладенго договору дарування, а тому зробив висновок про необґрунтованість вимог позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом першої інстанції не було враховано що, як вбачається з матеріалів справи, позивач продовжує проживати у спірній квартирі, фактична передача частини квартири згідно умов договору дарування (зокрема, передача ключів) не відбулась. Крім того, суд не звернув уваги, що позивач ОСОБА_2, як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу частини квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання та, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124ус15.

При вказаних обставинах судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одесивід 20 липня 2017 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одесивід 20 липня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - приватний нотаріус ОМНО Борисова Ніна Вадимівна) про визнання договору дарування недійсним- задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 3/5 часток квартири АДРЕСА_1, укладений 02 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною, реєстровий № 1288.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 27 липня 2018 року.

Головуючий суддя: С.О. Погорєлова

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш