Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 624/604/16-ц

провадження № 61-3250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О ., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство імені Щорса,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року у складі судді Куст Н. М.та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суд із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса (далі - ПСП ім. Щорса) про визнання договору оренди землі недійсним та витребування земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 6,9263 га на підставі державного акта на право приватної власності від 05 липня 2002 року НОМЕР_1, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий НОМЕР_2. Цінним листом від 26 травня 2016 року позивачем подана вимога до ПСП ім. Щорса щодо правових підстав використання підприємством належної їй земельної ділянки. ЇЇ вимогу відповідач не розглядав, цінний лист повернуто поштою в зв'язку зі спливом терміну зберігання поштової кореспонденції. Також нею подано заяву до відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області щодо існування правового обтяження на її земельну ділянку у Державному реєстрі земель, засноване на договорі оренди землі, який діяв відповідно до наказу Держкомзему «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель» від 02 липня 2003 року № 174 - держателя цього реєстру. Листом від 17 червня 2016 року відділом Держкомзему надана копія договору оренди землі від 01 лютого 2007 року № 145, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 лютого 2008 року за № 39. Ознайомившись з договором та додатками до нього, вона дізналась, що вона не підписувала їх і з її сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину. Договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною їй земельною ділянкою, не підписаний нею, свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала, що порушує її права як власника.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року № 145, укладений між нею та ПСП ім. Щорса, зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» 01 лютого 2008 року за № 39; зобов'язати ПСП ім. Щорса повернути їй земельну ділянку площею 6,9263 га, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий НОМЕР_2.

ПСП ім. Щорса позов не визнало та пояснило суду, що зазначений позов є проявом рейдерського захоплення господарства, організованого недобросовісним конкурентом. Щодо підроблення підпису зазначає, що ця обставина є повністю вигаданою та не відповідає дійсності. Усі такі договори передавались орендодавцям і повертались уже підписані. Приймаючи підписані документи, відповідач розраховував на порядність орендодавців. Якщо в якомусь випадку підпис ставився іншою особою, відповідач не міг цього знати, отже, його було обмануто. Позивач має не копію, а один із рівноцінних примірників оспореного договору. Протягом усього строку дії договору позивач щорічно звертався до відповідача з письмовими заявами, в яких безпосередньо посилався на цю угоду. При цьому прохаючи про видачу саме орендної плати, він щоразу прямо зазначав: «Згідно договору, укладеного на 15 років». Із самого початку відносин (із 1997 року) позивач регулярно отримує орендну плату. Це не просто якась неконкретна плата за незрозуміле використання землі, а саме орендна плата, що підтверджується підписаними позивачем видатковими касовими ордерами, іншими платіжними документами; плата отримувалась неодноразово, а систематично, протягом тривалого часу, майже 10 років; вона виплачувалась в обумовлені сторонами і передбачені договором розмірі та строки; кошти нараховувались з урахуванням індексації, що також представник відповідача вважає ознакою саме орендної плати. На підтвердження, начебто, необізнаності позивача про наявність договору до позову додано віддруковані від його імені копії звернень до ПСП та відділу Держгеокадастру щодо підстав використання земельної ділянки та надання копії договору. Насправді ці документи не доводять цієї обставини як із наведених вище причин, так із наступного: вони подані майже наприкінці строку дії договору і перед зверненням до суду, що свідчить про намагання штучно створити докази обізнаності. У копії свого листа саме до ПСП ім. Щорса, звертаючись саме до нього, а не до когось іншого, позивач фактично підтверджує свою обізнаність про наявність орендних відносин саме з відповідачем. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року № 145, укладений між ОСОБА_4 та ПСП ім. Щорса, зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» 01 лютого 2008 року за № 39. Зобов'язано ПСП ім. Щорса повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 6,9263 га, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий НОМЕР_2. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки волевиявлення позивача на укладання оспорюваного договору оренди земельної ділянки відсутнє, тому що остання його не підписувала, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06 липня 2017 року № 1071/11957, то в силу вимог частини першої статті 215 ЦК України вказаний правочин є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності. Оскільки про існування оспорюваного правочину позивач дізналася лише у червні 2016 року, коли отримала з відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області копію договору оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, а звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним у серпні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вказав на те, що висновок суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору з підстав не відповідності вимогам частини першої статті 215 ЦК України є обґрунтованим. Сам факт отримання позивачем орендної плати земельної ділянки не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені. Доводи позивача про те, що про укладення договору на викладених в ньому умовах вона дізнався в межах строку позовної давності не спростовані належними та допустимими доказами.

У січня 2018 року ПСП ім. Щорса подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, в якій просило скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо виконання підпису у договорі чоловіком позивача. Крім того, судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_5 та безпідставно не допитано як свідка ОСОБА_6 Судом не надано оцінку тому, що члени сім'ї позивача мали право підпису оспорюваного договору. Суд обмежився констатацією лише одного з елементів - виконання підпису іншою особою, і не звернув уваги на наявність інших обставин, що підтверджують дійсне суб'єктивне волевиявлення позивача (прийняття проекту договору для підписання, усвідомлення та згода на його підписання членом сім'ї позивача, обізнаність про існування договору, тривале отримання орендної плати особисто. Судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють строк позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1374 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

У червні 2016 року позивач, звернувшись до відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області із заявою про надання інформації існування правового обтяження на її земельну ділянку у Державному реєстрі земель, дізналася про існування укладеного 01 лютого 2007 року від її імені з ПСП ім. Щорса договору оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що здійснено запис 17 березня 2008 року № 57, терміном на 15 років. Разом із договором оренди земельної ділянки від імені позивача підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки № 0162 та акт визначення меж земельної ділянки без дати.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 31 липня 2017 року № 13343/13669 підписи від імені ОСОБА_4 у договорі оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року в графі «Орендодавець», в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року № 0162 згідно з договором оренди б/н від 01 лютого 2007 року в графі «Земельну ділянку передав» виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалася на відсутність волевиявлення під час укладення оспорюваного договору.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Відповідно до статті 13 Закону України від 06 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 17 Закону № 161-XIV).

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону № 161-XIV).

Положеннями частини першої статті 16 Закону №161-XIV передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, враховуючи, що почеркознавчою експертизою від 31 липня 2017 року № 13343/13669 встановлено, що підпис на договорі оренди земельної ділянки та акті приймання-передачі земельної ділянки не належать ОСОБА_4, дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність вимогам закону правочину щодо передачі в оренду земельної ділянки. Позивач особисто не підписувала договір оренди землі, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення, а тому наявні правові підстави для визнання його недійсним та повернення земельної ділянки власнику.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ПСП ім. Щорса звернулося до суду із заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки вона дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, лише у червні 2016 року, коли отримала з відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області копію договору оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Факт отримання орендної плати не спростовує непогодження ОСОБА_4 умов спірного договору.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса залишити без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик