___________________________________________________________________________________________________________________
справа № 522/2098/18
провадження № 2-к/520/2/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.

секретар судового засідання Молодов В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Одесі

клопотання громадянки ОСОБА_1 Білорусь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер в ОСОБА_1 Білорусь: 4270546А019РВ8; паспорт громадянки ОСОБА_1 Білорусь: МР0285681, виданий Ленінським РВВС м. Мінськ 22.04.1998 р., адреса: АДРЕСА_1) про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення суду Ленінського району м. Брест, Республіки Білорусь від 11.01.2017 року стосовно боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт громадянина ОСОБА_1 Білорусь: МС 1751999, виданий 07.12.2006 р. Воложинським РВВС Мінської області, ідентифікаційний номер в ОСОБА_1 Білорусь 3271290В004РВ3, остання відома адреса реєстрації в ОСОБА_1 Білорусь: АДРЕСА_2; посвідка в Україні «ТП: ТР 176404, видана 12.01.2018 р.», адреса реєстрації місця проживання в Україні: АДРЕСА_3),

ВСТАНОВИВ:

05.12.2017 року стягувач ОСОБА_2 через суд Ленінського районну міста Мінськ звернулась до Компетентного суду України з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання заочного рішення суду Ленінського району міста Мінськ, Республіки Білорусь від 11.01.2017 року стосовно боржника ОСОБА_3.

Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області клопотання ОСОБА_2 було направлено до Приморського районного суду м. Одеси.

Приморським районним судом м. Одеси було встановлено, що місце проживання боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (посвідка ТП: ТР 176404, видана 12.01.2018 р.) зареєстроване на території України в АДРЕСА_4.

Відповідно до адміністративно-територіального поділу адреса реєстрація боржника відноситься до Київського району міста Одеси.

На цій підставі ухвалою Приморського районного суду м. Одеси справу за клопотанням ОСОБА_2 було передано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Літвінової І.А. від 09.03.2018 року клопотання прийнято до розгляду та відкрите провадження № 2-к/520/2/18 у цивільній справі № 522/2098/18.

Боржнику встановлено місячний строк для подання заперечень.

Копію ухвали одержано боржником ОСОБА_3 30.03.2018 року, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення (Р 65 2).

20 квітня 2018 року боржник у приміщені суду ознайомився із матеріалами цивільної справи № 522/2098/18, що підтверджено особистим підписом боржника у розписці.

У встановлений законом місячний строк боржник ОСОБА_3 не надав заперечень щодо клопотання ОСОБА_2 Будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань від боржника ОСОБА_3 до суду також не надходило.

У відповідності до статті 467 Цивільного процесуального кодексу України суддею постановлено ухвалу про призначення клопотання до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 26 червня 2018 року.

Проведення судового засідання було відкладено до 26 липня 2018 року, у звязку із відсутністю доказів про повідомлення боржника ОСОБА_3

Станом на 26.07.2018 до суду повернулись без вручення судове повідомлення з повісткою від 22.05.2018 (ВПЗ №80 65 4) та повістка на 26.07.2018 (Одеса-80 65 1).

При вирішені питання щодо проведення розгляду справи № 522/2098/18 у відсутності боржника ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Згідно із пунктом 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом (п. 119 Правил).

Повернення до суду поштових відправлень на імя ОСОБА_3 з відміткою «за закінченням строку зберігання», свідчить про те, що до операторів поштового зв'язку він не звертався.

Законодавець не покладає на суд обов'язку повторного направлення ухвал та повісток при розгляді вказаної категорії справ. Водночас строк зберігання поштового відправлення в один місяць дає можливість особі, яка є учасником справи, вжити заходів для отримання відправлення та ознайомлення з такою ухвалою протягом цього строку.

Крім того, в частині першій статті 131 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

До суду від боржника ОСОБА_3 інформації стосовно зміни місця проживання не надходило.

Частиною першою статті 44 Цивільного процесуального кодексу України встановлений обовязок учасників судового процесу та їхніх представників добросовісно користуватися процесуальними правами.

В свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для повідомлення боржника ОСОБА_3 про призначення клопотання ОСОБА_2 до розгляду.

Відповідно до частин першої та третьої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Всі ухвали, постановлені по цивільній справі № 522/2098/18 розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Київського районного суду м. Одеси. Ухвалу від 09.03.2018 року із вказаним розясненням ОСОБА_4 одержав 30.03.2018 року.

Відповідно до частини пятої статті 467 ЦПК України неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Як було встановлено, боржник ОСОБА_3 є обізнаним про судове провадження у цивільній справі № 502/2098/18 за клопотанням ОСОБА_2, оскільки одержав ухвалу про відкриття провадження у справі та особисто ознайомився із матеріалами справи у приміщені суду 20 квітня 2018 року.

Суддя наголошує, що можливість учасника справи дізнатись про стан відомого йому судового провадження залежить від волевиявлення самого учасника справи, тобто має суб'єктивний характер.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії зазначив, що заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «ОСОБА_6 проти України» (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Отже сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи наведене суд розглядає по суті клопотання стягувача ОСОБА_2 у відсутності боржника ОСОБА_3

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11 січня 2017 року суд Ленінського районну міста Мінськ ухвалив рішення у справі № 2-316/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та присудив до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за орендною платою в розмірі 1768,85 рублів, витрати по оплаті державного мита в розмірі 88,45 рублів, а всього 1857,30 рублів.

Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 1 лютого 2017 року. Цією ж датою судом Ленінського районну міста Мінськ виданий виконавчий лист.

За результатами розгляду матеріалів виконавчого провадження № 5, судовим виконавцем відділу примусового виконання Воложинського району ОСОБА_7, на підставі статті 53 Закону ОСОБА_1 Білорусь «Про виконавче провадження», було винесено постанову від 18.09.2017 про повернення стягувачу ОСОБА_2 виконавчого листа № 2-316 від 11.01.2017 у звязку із проживанням боржника на території іноземної держави.

Одночасно судовим виконавцем було постановлено: міри по забезпеченню виконання скасувати, виконавче провадження № 5 закінчити.

У клопотанні ОСОБА_2 просить визнати та допустити примусове виконання на території України рішення, винесеного 11.01.2017 р. судом Ленінського району м. Мінськ (суддя Чадюк Є.О.) про стягнення з громадянина ОСОБА_1 Білорусь ОСОБА_3 1857 білоруських рублів 30 копійок.

Національним законодавством України процедура визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів регламентується положеннями статей 462 468 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України.

Нормами статей 463, 465 та 466 цього розділу встановлені строки предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання, вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та порядок подання такого клопотання.

Відповідно до статті 463 Цивільного процесуального кодексу України рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Довідкою від 13.12.2017 року за підписом судді Ленінського району міста Мінськ ОСОБА_8 підтверджено, що рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів не оскаржене, не опротестоване та набрало законної сили 1 лютого 2017 року.

Клопотання стягувача ОСОБА_2 до Компетентного суду України про примусове виконання рішення зареєстроване 05.12.2017 року.

Строки предявлення ОСОБА_2 рішення іноземного суду до примусового виконання не порушені та дотримують умов статті 463 Цивільного процесуального кодексу України.

За правилами частини першої статті 465 Цивільного процесуального кодексу України, - клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Частиною другою цієї статті встановлено, - якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

22.01.1993 в Мінську (ОСОБА_1 Білорусь) в рамках країн СНД, з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція).

10.11.1994 Верховною Радою України ратифіковано дану Конвенцію та 14.07.1995 вона набула чинності для України.

Конвенцію ратифіковано із застереженням, що Україна бере на себе зобов'язання визнавати й виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції за винятком визнання і виконання виконавчих написів та нотаріальних актів щодо грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень).

Правова допомога і правові відносини у цивільних справах між Україною та ОСОБА_1 Білорусь, як державами-учасницями також регламентуються Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.

Статтею 5 Конвенції встановлений порядок зносин, за яким при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

Клопотання ОСОБА_2 подано через територіальне управління Міністерства юстиції України, що відповідає порядку, встановленому частиною 1 статті 53 Конвенції та частиною другою статті 465 Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 466 Цивільного процесуального кодексу України встановлені вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Згідно з частиною другою цієї статті до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини девятої статті 95 Цивільного процесуального кодексу України іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Додані до клопотання ОСОБА_2 документи відповідають переліку, визначеному частиною 2 статті 53 Конвенції.

Підстави для повернення клопотання ОСОБА_2 без розгляду не встановлені.

Відповідно до частини 1 статті 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

При розгляд клопотання судом не встановлено підстав, передбачений статтею 468 Цивільного процесуального кодексу України для відмови у його задоволенні.

Заочне рішення суду Ленінського району міста Мінськ, Республіки Білорусь від 11.01.2017 року у справі № 2-316/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів набрало законної сили 01.02.2017 року, що засвідчено підписом головуючого (а.с. 21).

Довідкою судді Чадюк Є.О. суду Ленінського району міста Мінськ підтверджено, що ОСОБА_3 завчасно та у встановленій формі повідомлявся про розгляд справи (а.с.18).

Заочне рішення суду Ленінського району міста Мінськ ухвалено у справі № 2-316/17, розгляд якої не належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

Київським районним судом м. Одеси не встановлені відомості про раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення суду Ленінського району міста Мінськ у справі № 2-316/17. Також не встановлено, що у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка була порушена до часу відкриття провадження у справі № 2-316/17 в суді Ленінського району міста Мінськ.

Строк предявлення рішення суду до виконання не пропущений.

Предмет спору у справі № 2-316/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів не є таким, що не підлягав судовому розгляду.

Виконання заочного рішення суду Ленінського району міста Мінськ у справі № 2-316/17 не загрожує інтересам України.

Заочне рішення суду Ленінського району міста Мінськ у справі № 2-316/17 раніше в Україні не визнавалося та дозвіл на виконання цього рішення суду в Україні не надавався.

Суд, розглянувши подані документи, у відповідності до ч. 7, ч. 8 ст. 467 ЦПК України постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Керуючись Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ст.ст. 462-470 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання громадянки ОСОБА_1 Білорусь ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задовольнити.

Надати дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення суду Ленінського району м. Мінськ, Республіки Білорусь від 11.01.2017 року, ухваленого у цивільній справі № 2-316/17 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості по орендній платі в розмірі 1768,85 рублів, витрат по оплаті державного мита в розмірі 88.45 рублів, а всього 1857.30 рублів.

У відповідності до ч. 8 ст. 467 Цивільного процесуального кодексу України суму стягнення зазначити в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали:

по орендній платі - 23666.68 гривень;

витрати по оплаті державного мита - 1183.43 гривень;

всього - 24850.12 гривень.

Стягувач: громадянка ОСОБА_1 Білорусь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер в ОСОБА_1 Білорусь: 4270546А019РВ8; паспорт громадянки ОСОБА_1 Білорусь: МР0285681, виданий Ленінським РВВС м. Мінськ 22.04.1998 р.; адреса: АДРЕСА_1.

Боржник: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2; паспорт громадянина ОСОБА_1 Білорусь: МС 1751999, виданий 07.12.2006 р. Воложинським РВВС Мінської області; ідентифікаційний номер в ОСОБА_1 Білорусь 3271290В004РВ3; остання відома адреса реєстрації в ОСОБА_1 Білорусь: АДРЕСА_2; посвідка в Україні «ТП: ТР 176404, видана 12.01.2018 р.»; адреса реєстрації місця проживання в Україні: АДРЕСА_3.

Ухвала після набрання законної сили та заочне рішення суду Ленінського району міста Мінськ, Республіки Білорусь від 11.01.2017 року у цивільній справі № 2-316/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів є підставою для видачі виконавчого листа.

Виконавчий лист предявляється до виконання в порядку, встановленого законом та підлягає внесенню до Єдиного державного реєстру виконавчих документів в порядку, встановленому Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих документів.

Суддя Літвінова І. А.