АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/3834/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Соколової В.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 (ОСОБА_2)

представника відповідача ОСОБА_3 (ОСОБА_4),

ОСОБА_5 (ОСОБА_6)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Рибака М.А.

в цивільній справі № 759/12576/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

в с т а н о в и л а :

Усерпні 2015 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4про визнання недійсним договору купівлі -продажу автомобіля. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 ним у 2011 році було придбано автомобіль «Мерседес», д/н НОМЕР_1, який був оформлений на відповідача. Позивач вказував на те, що автомобіль є спільною власністю подружжя відтак володіння, користування і розпорядження ним має здійснюватись з урахуванням обмежень, передбачених ст. 65 СК України. З лютого 2015 року стосунки між сторонами погіршились і позивач змушений був переїхати проживати окремо, а через деякий час йому стало відомо про відчуження автомобіля відповідачем без його згоди, тоді як така згода є обов'язковою. Тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобіля як такий що був укладений стосовно цінного майна одним із подружжя без згоди іншого подружжя та без відповідних повноважень.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20.12.2017 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу. Де ставилося питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. З посиланням на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. ч. ч.2, 3 ст. 89, ч.4 ст.265 ЦПК України, ст. 218 ЦК України.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України „ Про судоустрій і статус суддів ", апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &quро;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники відповідачів не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що з 07.07.2007 року по 07.06.2016 року ОСОБА_2та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У2011 році автомобіль «Мерседес», д/н НОМЕР_1 при купівлі був оформлений на ОСОБА_6

Транспортнийзасіб MERCEDES-BENZ GL 550, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2009 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 24.02.2015 року серії ААЕ № 089117 (т.1, а.с. 93-101).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що судом першої інстанції не досліджено, не обґрунтовано та не мотивовано у зв'язку з чим він прийшов до висновку про добросовісність чи навпаки недобросовісність діяльності відповідачів при укладенні спірного правочину, що свідчить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначаючи також, що за текстом рішення вбачається, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя ґрунтуючись виключно на свідченнях свідків, що не відповідає ст. 218 ЦК України. Незважаючи також на те, що свідчення свідків які містяться в матеріалах справи протирічять один одному, а матеріали справи не містять доказів про його обізнаність щодо продажу відповідачем автомобіля який був придбаний під час шлюбу та є спільним майном подружжя.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення з урахуванням того, що не ґрунтуються на матеріалах справи.

Оскаржуване судове рішення містить у собі посилання як на норми Цивільного ( ст. ст. 203, 215, 369) так і Сімейного ( ст. ст. 60, 65) Кодексів України в частині щодо обґрунтування судом недоведеності заявлених позивачем позовних вимог.

Враховуючи зазначені вище норми права, обставини справи та беручи до уваги правові позиції висловлені Верховним Судом України ( № 6 -533 цс 16), а також предмет спору - визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля суд першої інстанції вказував на те, що діючими нормами законодавства не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Враховуючи положення ст. ст. 60, 65 СК України ст. 369 ЦК України укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України була висловлена у справах 6 -727 цс 16, 6 -3058 цс 16, 6 - 17 цс 17.

При цьому суд зазначав, що в процесі розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що відповідачі діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_4 знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і, що відповідач ( дружина) не отримала згоди від позивача ( чоловіка).

Так як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 залучений до участі в справі вказував на те, що автомобіль, який є предметом судового розгляду був придбаний ним у ОСОБА_6, яка була визначена власником відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Сама ОСОБА_6 як власник при укладені угоди не була, її інтереси при купівлі - продажу автомобіля на підставі доручення НАК № 609679 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г 28.01.2015 року, уповноважені були представляти ОСОБА_8 та ОСОБА_9, котрі діють самостійно та незалежно один від одного з правом розпорядження належного їй автомобіля в тому числі з правом продажу ( т. 1 а.с. 135).

Зміст довіреності свідчить про роз'яснення приватним нотаріусом положень статей СК, ЦК та Податкового Кодексів України.

Крім того 17.10.2016 року за вхідним № 21275 до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві адвокатом ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_4 подано заяву про вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 шахрайських дій щодо ОСОБА_4 при вчинені купівлі - продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 550, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2009 року випуску д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 24.02.2015 року серії ААЕ № 089117.

21.10.2016 року слідчим Шевченківського УП ГУНП в місті Києві відомості про вчинення шахрайських дій подружжям ОСОБА_2 щодо ОСОБА_4 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0013308 та розпочато досудове розслідування за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України ( т. 1 а.с. 140 , 141, 142 ).

Також у ході розгляду справи ОСОБА_4 зазначав про неправдивість пояснень позивача в справі, так як останній був на його думку обізнаний про продаж дружиною автомобіля, так як саме з належного йому ресторану за його вказівкою було передано запасний комплект гуми на дисках до проданого автомобіля, і очевидцями цього були ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказувала на те, що вона працюючи у позивача останнім часом на посаді завгоспа мала ключі від комірки в якій зберігалися колеса від машин. Одного разу їй зателефонувала ОСОБА_6 та вказала про необхідність видати колеса. Через деякий час приїхали якісь чоловіки яким вона ї видала колеса з дисками. Позивача при цьому не було, з ним вона питання про видачу коліс не погоджувала. А те, що машина була продана вона дізналися лише через кілька місяців після цього.

Свідок ОСОБА_10 допитаний в суді підтвердив факт того, що він забирав колеса з дисками на проданий автомобіль з ресторану. Коли вони приїхали до ресторану вийшов чоловік який назвався ОСОБА_2, прізвище при цьому не називав. Також були присутні : завгосп та персонал.

Враховуючи зазначені вище пояснення свідків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно зазначив в рішенні суду про те, що покази свідків не вказують на те, що відповідачі діяли недобросовісно.

Відповідач ОСОБА_6 надала до суду пояснення посвідченні нотаріально, де також підтвердила видачу нею довіреності на представництво її інтересів щодо розпорядження автомобілем який належав їй на праві власності. При цьому пояснення не містять у собі обставин на підтвердження її спілкування з ОСОБА_4( а.с. 170 том 1).

Отже, подана апеляційна скарга також не містить у собі доказів на підтвердження доводів викладених у ній. Хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що на час укладення договору купівлі - продажу, покупець не знав і не міг знати про те, що спірний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і що останній не давав згоди ОСОБА_6 на укладення цього договору, а тому правових підстав, передбачених частиною другою ст. 65 СК України для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі - продажу немає.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?ен;Про судоустрій і статус суддів&qu16;, ч. 6 ст. 147 Закону україни «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2018 року .

Суддя - доповідач:

Судді: