АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 686/3941/18
Провадження № 22-ц/792/1237/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника апелянта,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року, ухвалене суддею Приступою Д.І.,

встановила:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 223 500 грн. заборгованості за договором поставки.

Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначив, що в листопаді 2013 року між ним та відповідачем було досягнуто домовленості про здійснення спільної господарської діяльності щодо поставки товарів, укладено договір поставки непродовольчих товарів. За договором постачальник ОСОБА_2 був зобовязаний передавати у його власність непродовольчі товари згідно визначеного покупцем асортименту. Він зобовязався прийняти товар і сплатити за нього вартість, визначену постачальником.

Однак в результаті проведення ним інвентаризації протягом липня-серпня 2016 року було виявлено недопоставку товару на загальну суму 8122,6 Євро, що в еквіваленті становить 282 910 грн. 15 коп. Оскільки частину коштів в сумі 22 000 грн. відповідача повернув добровільно, тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 223 500 грн. вартості недоотриманих товарів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав на неповне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального права.

На думку апелянта суд не врахував, що між сторонами виникли дійсні договірні зобовязання в сфері поставки товарів, умови якого не були виконані постачальником ОСОБА_2 Судом також не враховано висновки, які містяться у рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які при вирішенні справи за його позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів прийшли до висновку про наявність між сторонами договірних відносин з приводу поставки товарів.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно зясував обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають вимогам процесуального та матеріального права.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований у встановленому законом порядку як особа, яка здійснює підприємницьку діяльність.

З 25.09.2013 року по 26.07.2016 року ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа підприємець.

01.10.2013 року сторонами було укладено договори оренди нерухомого майна з ТОВ «Мебіон» на торгівельну площу магазину по вулиці Чкалова, 14 у м. Хмельницькому.

Протягом 2014-2016 року позивач перерахував на банківський рахунок відповідача кошти на загальну суму 245 500 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученням.

За вказані кошти ОСОБА_2 придбавав у ТОВ «Блюм Україна» товар, який доставлявся перевізником до місця здійснення ОСОБА_1 торгівельної діяльності

Кошти в розмірі 22 000 грн. були повернуті ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 в період з серпня 2014 року по квітень 2015 року.

Вищевказані обставини встановлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.02.2017 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 22.03.2017 року. В подальшому обидва судові рішення були залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 04.09.2017 року, тому відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказування в даній справі.

Відмовляючи в задоволенні позову в даній справі суд виходив з того, що відсутні докази укладення між сторонами договору поставки непродовольчих товарів, тому і відсутні підстави для стягнення спірної суми у звязку з невиконанням договірних відносин.

Такий висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Статтею 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Частина 1 статті 6 ЦК України надає сторонам право на укладення договору, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 1 статті 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді при прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Провівши оцінку доказів у справі у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, враховуючи обставини справи та вимоги закону суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не виникло договірних відносин з приводу поставки товарів.

Матеріали справи не містять даних про те, що між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо істотних умов договору поставки непродовольчих товарів, зокрема, щодо найменування товару, його асортименту, кількості та якості, ціни, строків поставки, оплати послуг, дати укладення договору та строку його дії.

При цьому слід зауважити, що ОСОБА_2 в суді заперечував факт укладення з ОСОБА_1 договору поставки. Переказ ним на рахунок позивача грошових коштів протягом 2014-2016 років він пояснив виконанням вказівок самого ОСОБА_1

Як пояснив в суді першої інстанції відповідач, до дати реєстрації його як фізичної особи-підприємця в 2013 році він перебував у трудових відносинах з позивачем, що також підтверджується записами його трудової книжки. В подальшому за вказівкою ОСОБА_1 він зареєструвався як фізична особа підприємець, хоча фактично продовжував виконувати роботу продавця у позивача та здійснював перекази грошових коштів за вказівкою останнього.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на ту обставину, що при зверненні до суду з позовом в серпні 2016 року ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги до ОСОБА_2 про стягнення коштів тим, що відповідач безпідставно заволодів його коштами в розмірі 245500 грн. і відмовляється їх повернути, тому в порядку ст. 1212 ЦК України, як безпідставно отримане майно, спірна сума підлягає стягненню. При цьому позивач окремо вказав на ту обставину, що жодної правової підстави для отримання відповідачем коштів не існувало, він не замовляв та не отримував від нього товару.

Однак після того, як суди відмовили у задоволенні вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 цих же коштів, однак з інших правових підстав.

Посилання апелянта на те, що судами було встановлено наявність між сторонами договірних відносин з приводу поставки непродовольчих товарів є необґрунтованим.

Як вбачається зі змісту рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.02.2017 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 22.03.2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 04.09.2017 року, під час розгляду справи за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів суди встановили, що спірні кошти були перераховані позивачем на рахунок відповідача як плату за товар, придбаний останнім у третьої особи і доставлений позивачеві.

При цьому жодних висновків про існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних відносин щодо поставки товарів вказані судові рішення не містять.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01.08.2018 року.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія 19, 27