Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1620/17

10 липня 2018 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючої судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч. представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

його представника - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та реальний поділ спільно нажитого майна,-

встановив:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та реальний поділ спільно нажитого майна.

Вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який між ними розірвано 10.09.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського РУЮ в Івано-Франківській області. Однак відразу ж після розірвання шлюбу вони помирилися та продовжували проживати разом. Починаючи з 2002 року і включно по 26 травня 2011 року вона разом з ОСОБА_2 підтримували сімейні стосунки, як чоловік та дружина, спільно проживали у її житловому будинку, вели спільне господарство, виховували 2-х спільних дітей, турбувалися один про одного, тобто надалі були однією сім'єю. Їх спільний бюджет складався із заробітків як відповідача так і її. Вони витрачали кошти на сім'ю спільно. Крім того, у її житловому будинку, що знаходиться в с.Зелена, уч. Лазок 57а, Надвірнянського району, починаючи з квітня 2004 року і по травень 2005 року проживала разом з нею, ОСОБА_2 та їхніми двома дітьми і мама відповідача - ОСОБА_5, а з 2006 року по 2011 рік проживав періодично також і батько відповідача - ОСОБА_2

Зазначає, що за час сумісного проживання вона спільно з відповідачем нажили наступне майно, а саме: житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в с. Зелена, участок Лазок 57, Надвірнянського району; незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в с. Зелена, уч. Лазок б/н, Надвірнянського району; пилораму, що в с. Зелена, уч. Лазок 57, Надвірнянського району; 0.1330 га земельної ділянки в с. Зелена, участок Лазок, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (державний акт № 59 від 18.06.2010 року); 0.2430 га земельної ділянки в с. Зелена, участок Лазок, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт № 61 від 18.06.20010 року), а також автомобіль марки ЗИЛ 131, д.н.з. AT 9673АВ КХС34845 та автомобіль марки КАМАЗ 5320 д.н.з. AT 4393BE.

Оскільки з 2011 року стосунки між нею та відповідачем погіршилися, вони припинили спільне проживання, проте в добровільному порядку вирішити майнові питання не можуть. Тому просить суд встановити факт спільного проживання її однією сімєю без перебування у шлюбі з ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року, визнати за нею право власності на ? частку спільного сумісного майна, набутого ними за час проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу та провести реальний поділ домоволодіння що знаходиться в с. Зелена, участок Лазок 57, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, а саме: 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться в с. Зелена, участок Лазок, 57, Надвірнянського району та провести реальний поділ вказаного домоволодіння; 1/2 частку будівельних матеріалів та виконаних робіт незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в с. Зелена, уч. Лазок б/н, Надвірнянського району; 1/2 частку пилорами, що знаходиться в с. Зелена, уч. Лазок 57, Надвірнянського району; 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0.1330 га, що знаходиться в с. Зелена, участок Лазок, Надвірнянського району за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (державний акт № 59 від 18.06.2010 року); 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0.2430 га, що знаходиться в с. Зелена, участок Лазок, Надвірнянського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт № 61 від 18.06.20010 року); автомобіль марки ЗИЛ 131 д.н.з. AT 9673АВ КХС34845 та автомобіль марки КАМАЗ 5320 д.н.з. AT 4393BE, а також стягнути з відповідача в її користь всі судові витрати.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 09.07.2018 року згідно поданої заяви позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без розгляду в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,4696 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Зелена, уч.Лазок Надвірнянського району Івано-Франківської області

Позивач ОСОБА_4, даючи пояснення в одному із судових засідань 07.11.2017 року, свої позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених в позовній заяві. Суду пояснила, що вони з відповідачем розлучилися в 2002 році, однак того ж року помирилися і надалі проживали однією сім"єю в будинку батьків, який ті побудували ще в 1968 році. Земельну ділянку площею 0.133 га, що в с. Зелена, уч. Лазок, їм купили батьки в 1993 році. Вона з відповідачем там побудували пилораму в 1998 році, а в 2006 році побудували свинарник. Також в 2006 році ними придбана ще одна земельна ділянка площею приблизно 0,24 га. Однак жодних належних документів на вказані земельні ділянки немає. В подальшому вони побудували житловий будинок в уч. Лазок, 57, с. Зелена, де зараз проживає відповідач. Зазначила, що на даний час вона проживає в с. Зелена, уч. Лазок, 57а. Автомобіль марки «ЗИЛ» вони придбали у 1994 році, а автомобіль марки «КАМАЗ» відповідач купив за кошти, продавши їхній автомобіль марки «МАЗ» у 2011 році. До 2011 року вона з відповідачем жили однією сім"єю, ходили разом на весілля та в гості, в 2007 році разом їхали на море відпочивати, мали спільний бюджет, в який вона також вносила вклад, оскільки їздила на заробітки та працювала. Однак відповідач у 2010 році переписав все майно на себе, залишивши її без нічого. Тому просить її позов задоволити.

В судові засідання, починаючи з 22.03.2018 року, позивач ОСОБА_4 не з"явилася, її інтереси в суді представляв адвокат ОСОБА_1, який в судових засіданнях наголошував на відкладенні розгляду справи по суті до повернення позивача, однак 09.07.2018 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги у підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити, так як вважає, що в суду для цього є всі підстави.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, так як вважає, що він є безпідставний, окрім того стороною позивача жодним чином не доведено, що вони після розірвання шлюбу, тобто після 10 вересня 2002 року і до травня 2011 року жили як одна сім"я без реєстрації шлюбу. Через неприязні відносини вони не відновлювали сімейні стосунки, спільного господарства не вели, спільний бюджет був відсутній. Що стосується майна, на частину якого претендує позивач, то це є його особисте майно, набуте за його особисті кошти в період, коли вони вже не проживали однією сім"єю. Після розірвання шлюбу з позивачем він розпочав будівництво житлового будинку для власного проживання і тільки власним коштом. Після закінчення будівництва він перейшов проживати до цього будинку, де і проживає на даний час в с.Зелена, уч.Лазок, 821 "а" ( на даний час № 57), який 12.06.2013 року був зареєстрований за ним на праві приватної власності. При цьому житловий будинок за адресою с. Зелена присілок Лазок 57«а» Надвірнянського району Івано-Франківської області, який є спільною сумісною власністю подружжя, він залишив позивачу ОСОБА_4 і не претендує на його розподіл. Що стосується покликання позивача щодо незавершеного будівництвом житлового будинку, то це самовільно споруджений ним гараж з майстернею, будівництво якого ще не завершено, які споруджуються ним за особисті кошти, будь-які дозвільні документи відсутні. Стосовно спірних земельних ділянок зазначає, що всі земельні ділянки належать йому на праві приватної власності на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки. Також пояснив, що у його власності зареєстровані два автомобіля: НОМЕР_1, дата реєстрації 09.12.2005 року та КАМАЗ 5320 д.н.з АТ4393ВЕ, дата реєстрації 08.01.2013року. Все це майно є його особистою приватною власністю як фізичної особи-підприємця, а не спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає розподілу. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 31.01.2002 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець і здійснює підприємницьку діяльність з перевезень вантажним автомобільним транспортом, а також лісопильного та стругального виробництва. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги ОСОБА_6 заперечив як безпідставні, просить в задоволенні позову відмовити, а також застосувати строк позовної давності до даних вимог, так як позивачка просить встановити факт проживання з відповідачем однією сім"єю до травня 2011 року, в той час як з таким позовом до суду звернулася тільки в серпні 2017 року.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 228,229,235 ЦПК України, які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та з'ясувавши фактичні обставини, прийшов до наступного висновку.

Стосовно посилання представника позивача - адвоката ОСОБА_1 на необхідність особистої присутності його довірительки в судовому засіданні і неможливості завершення справи у її відсутність, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними…

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання зявилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо зявився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обовязковою.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 15.08.2017 року. Таким чином, справа перебуває на розгляді більше 10 місяців.

Судові засідання по справі призначалися неодноразово, починаючи з серпня 2017 року. Однак, сторони почергово не зявлялися в судові засідання, як по причині хвороби, роботи, так і з інших причин, що тягнуло відкладення розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_4 07.11.2017 року була присутня в судовому засіданні, давала детальні пояснення з приводу заявлених нею позовних вимог. В послідуючі судові засідання, починаючи з 22.03.2018 року, вона не з"явилася, про день та час судового розгляду повідомлялася завчасно і належним чином. Її інтереси в суді по дорученню представляв адвокат ОСОБА_1

Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Суд зазначає, що позивач мала неодноразову можливість прийняти безпосередньо участь у всіх судових засіданням у розгляді справі, вона скористалася наданим їй процесуальними правами.

Підсумовуючи наведене та керуючись строками розгляду справи у суді, приймаючи до уваги обов'язок сторін добросовісно користуватися наданими ним процесуальними правами, суд визнає причини неявки позивача неповажними та розцінює їх як зловживання наданими процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та вважає за можливе завершувати розгляд справи в її відсутності у присутності її представника.

Стосовно предмету спору суд зазначає наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ч. ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частин 1,2 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя.

Згідно із ч.1 ст.36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: спільне проживання, наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 Сімейного Кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 Сімейного Кодексу України, слід виходити, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Крім того, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного Кодексі України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки і тому, виходячи з вищевикладеного, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладення шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їх сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який між ними розірвано 10.09.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського РУЮ в Івано-Франківській області (а.с.6).

Відносини, які склалися між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу не можуть розцінюватись як сімейні в розумінні положень ст. 3 СК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, які склалися між останніми, а саме, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо.

Позивачем не було надано достаньо доказів спільного сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року, в зв"язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду надали покази, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 2002 року до 2011 року проживали однією сім'єю в с. Зелена, уч. Лазок, 57а, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Свідки неодноразово були в гостях у сторін. Проте детально пояснити, яке майно, коли саме і за які кошти придбане сторонами як фактично подружжям - свідки не змогли.

Проте, суд не бере до уваги показання вищевказаних свідків, оскільки вони перебувають у дружніх та родинних стосунках з позивачем ОСОБА_4 та можуть бути зацікавлені в результаті розгляду справи. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Показання ж вказаних свідків не підтверджуються жодними іншими доказами, надана ними інформація щодо предмету позову не конкретна, носить загальний характер та нічим не підтверджена.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у приватній власності ОСОБА_2 знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Зелена, присілок Лазок, будинок 821а та земельна ділянка кадастровий номер :06:002:0055 площею 0.133 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які зареєстровані 10.06.2013 року (а.с. 9-10).

Згідно довідки Зеленської сільської ради № 566 від 04.04.2016 року за ОСОБА_2 обліковано приватизовані земельні ділянки площею 0.133 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Зелена, прис. Лазок (державний акт № 59 від 18.06.2010 року); 0.243 га для ведення особистого селянського господарства в с. Зелена, прис. Лазок (державний акт № 61 від 18.06.2010 року) та земельні ділянки в с. Зелена, прис. Борсучна загальною площею 0.43 га, які були в користуванні покійного батька ОСОБА_2 та підтверджується копіями державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с. 13,16-17).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Зеленської сільської ради від 24.11.2009 року №54 вбачається, що за заявою ОСОБА_2 відкрито адресний номер на житловий будинок в с.Зелена, присілок Лазок за № 821 "А", побудований на земельній ділянці площею 0.35 га землі в межах населеного пункту (а.с. 18).

З довідки Зеленської сільської ради № 566 від 04.04.2016 року вбачається, що згідно по господарської книги № 17 прис. Лазок, номер об"єкта по господарського обліку № 1243, обліковані наступні житлові будинки: житловий будинок № 57 (старий адресний номер 821 А), власник ОСОБА_2, право власності зареєстроване; та житловий будинок № 57А, користувач ОСОБА_4 (а.с. 14).

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з відповідачем з 2000 року. Він останні вісім років проживав один в будинку своєї матері, а спільний будинок залишив колишній дружині, з якою після розірвання шлюбу перебував в неприязних стосунках. Про будь-які обставини проживання їх протягом певних років після розлучення надалі однією сім"єю йому не відомо.

В судовому засіданні також встановлено, що у власності відповідача знаходяться два автомобіля: ЗИЛ 131, д.н.з АТ9673АВ, дата реєстрації 09.12.2005 року та КАМАЗ 5320 д.н.з АТ4393ВЕ, дата реєстрації 08.01.2013 року (а.с. 24), які ним використовуються для здійснення підприємницької діяльності, оскільки відповідач зареєстрований як ФОП з 31.01.2002 року та здійснює підприємницьку діяльність з перевезень вантажним автомобільним транспортом, а також лісопильного та стругального виробництва (а.с. 56). Однак жодних даних про те, що дані транспортні засоби було придбано за спільні кошти сторін, стороною позивача суду не надано.

Слід зазначити, що згідно висновку ВСУ у справі № 6-79цс13 від 02.10.2013 року, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Перебування осіб в зареєстрованому шлюбі створює презумпцію права спільної сумісної власності на майно набуте в шлюбі.

Між тим, на зясування цього питання орієнтував Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначивши, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, необхідно установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Надані позивачем на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 копії державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с. 15-17), не є належним доказом проживання однією сторін сім'єю в спірний період. Всі наведені вище документи виготовлялися виключно відповідачем ОСОБА_2

Також позивачем ненадано суду жодного доказу наявності чи придбання за спільні кошти пилорами (будівлі? споруди? стрічкової пилорами? тощо) .

З наданого стороною позивача фото ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не можливо встановити дату цієї світлини чи підтвердження нею факту спільного проживання сторін, тому суд оцінює даний доказ як неналежний.

Інших доказів, які б підтверджували факт проживання позивача однією сімєю з відповідачем, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, позивач не подала.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та недоведеним, тому в задоволенні слід відмовити, оскільки позивачем не було надано достаньо доказів спільного сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року по 26.05.2011 року.

Також, суд зазначає, що відмова позивачу у встановленні факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу за вказаний нею період, відповідно до положень ЦПК України є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову про визнання за нею права власності на 1/2 частку майна, набутого за цей час та його реальний поділ, оскільки її право на зазначене майно витікає із встановлення вказаного вище факту.

Окрім цього суд зазначає, що недоведеність факту проживання однією сім`єю свідчить про безпідставність вимог позивача, в зв"язку з цим посилання сторони відповідача на застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, ст. ст. 6, 158 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 3, 21, 36, 63-74 Сімейного кодексу України, та керуючись ст.ст.4, 19, 141, 247, 263-265, 268, 289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та реальний поділ спільно нажитого майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 18 липня 2018 року.