АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Харків

справа № 2015/2-520/11

провадження № 22-ц/790/3598/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Золочівська селищна рада Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Золочівська селищна рада Харківської області про захист порушеного права та усунення перешкод у користуванні майном, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області, постановлене 24 квітня 2018 року, під головуванням судді Кочнєва О.В., в залі суду в м. Золочів,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог просив поновити порушене право позивача на користування земельною ділянкою, зобов'язати відповідача за власний рахунок демонтувати гараж літ. «Е», душ літ. «З» та сарай літ. «Б», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався не те, що вказані прибудови знаходяться на земельній ділянці, яка повинна знаходитися у користуванні позивача (щодо душа літ. «З» та сарая літ. «Б»), хоча фактично зайнята відповідачем, а також будівництво вказаних будівель, зокрема гаража літ. «Е», порушує встановлені протипожежні та санітарні норми та йде у розріз з принципом добросусідства між користувачами спільних земельних ділянок.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним йому майном (житловим будинком А-1 по вул. Солов`їній, 5) шляхом демонтажу гаража літ. «Е», 2009 року побудови, який введений в експлуатацію на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 12.06.2012 року, виданої інспекцією ДАБК у Харківській області НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині, якою задоволені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні шляхом демонтажу гаражу - скасувати, в цій частині у задоволенні позову - відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не оформили право користування земельною ділянкою або право власності на земельну ділянку за адресою 40 років Жовтня, 5 а тому не можуть застосовувати способи захисту земельних прав, передбачениі ст. 16 ЦПК України і ст. 152 ЗК України. Вказує на те, що будинковолодіння, належне ОСОБА_1 взагалі не межує з земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_2 Вважає, що ОСОБА_1 взагалі неналежний позивач, оскільки він не є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_2. Також зазначає, що збудований гараж не знаходиться на межі земельної ділянки, а відповідно до технічного паспорту від 11.07.2013 року знаходиться на відстані приблизно одного метра від межі домоволодіння за адресою АДРЕСА_2. Відстань в один метр встановлена законодавством для захисту права власника будівлі з метою її обслуговування, догляду і здійснення поточного ремонту, а не для захисту прав суміжних землекористувачів. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції посилається на порушення відповідачем ст. 103, 104 ЗК України, проте не вказує, що конкретно порушив ОСОБА_2

Отже, рішення Золочівського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року оскаржується лише в частині, якою задоволені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні шляхом демонтажу гаражу. В іншій частині рішення суду не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає доведеним, що він є землекористувачем суміжної земельної ділянки за адресою: смт. Золочів, АДРЕСА_2, спірний гараж знаходиться на межі із його ділянкою, подубований з порушенням будівельних норм. Вказує, що судом правильно застосовані норми матеріального права

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2.

Збудований гараж літ. «Е» загальною площею 22,7 кв. м . закінчений будівництвом та прийнятий до експлуатації, що підтверджується Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 12.06.2012 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є спадкоємцем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 цієї статті.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що відповідач ОСОБА_2 самовільно побудував гараж літ. «Е» при цьому самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача; зазначав, що спірний гараж порушує його права також тим, що побудований з грубим порушенням протипожежних, будівельних та санітарних норм на відстані менше 1 м. від будівлі гаража до межі між домоволодіннями позивача та відповідача, та на відстані менше 6 м. від будинку позивача.

Між тим, рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 22.07.2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.12.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2. Касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.03.2016 року.

Отже дослідженням державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, технічного паспорта на житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, Золочівський район, АДРЕСА_1 від 11.07.2013 року, витягу з державного земельного кадастру та кадастрового плану (а.с. 9-14, 85-87 том 2) встановлено, що спірний гараж літ. «Е» не перетинає суміжну земельну ділянку.

Крім того, 12.06.2012 року інспекцією ДАБК у Харківській області була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1, площею 32,8 кв.м., втому числі гараж літ. «Е» - 22,7 кв.м., літній душ літ. «З» - 4, 1 кв.м., вбиральня літ. «І» - 1, 5 кв.м, погріб літ. «Ж» - 4, 5 кв.м., згідно якої вирішено вважати закінчений будівництвом об'єкт готовим до експлуатації.

Отже на час ухвалення рішення судом першої інстанції, гараж літ. «Е» не можна було вважати об'єктом самочинного будівництва.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні належним йому майном шляхом демонтажу гаража літ. «Е» не зазначив в чому конкретно полягає порушення прав саме позивача та не навів правову норму, яка передбачає знесення будівлі, споруди, яка прийнята в експлуатацію та є законним об*єктом права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Без відповідної компенсації ЦК України передбачена можливість знесення лише самочинно побудованого нерухомого майна не прийнятого до експлуатації, проте спірний об'єкт не є об'єктом самочинного будівництва, оскільки прийнятий в експлуатацію згідно Декларація про готовність об'єкта до експлуатації від. 12.06.2012 року.

Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених статями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Положення частини 7 статті 376 ЦК України передбачають можливість знесення самочинного будівництва у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення - лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Матеріали справи не містять даних про визнання незаконною та скасування реєстрації Інспекцією ДАБК у Харківській області вказаної вище Декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Доводи позивача про те, що спірний гараж літ. «Е» побудований на земельній ділянці, яка не належить відповідачу та порушує його права не підтверджені належними та допустимими доказами.

Органи державної влади або органи місцевого самоврядування з позовом про знесення гаража, як такого, що побудований з порушенням будівельних та інших норм та правил - не звертались.

Задовольняючи вимоги про знесення гаража, суд першої інстанції послався на ст. ст. 103, 104 ЗК України, між тим, даних про здійснення відповідачем незаконної діяльності на земельній ділянці, діяльності, яка може призвести до шкідливого впливу, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням - матеріали справи не містять.

Таким чином висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині знесення гаража, яке є крайнім заходом, суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині, якою задоволені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні шляхом демонтажу гаражу - скасуванню, з постановленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року в частині, якою задоволені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні шляхом демонтажу гаражу - скасувати, в цій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова