ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2971/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ЛУЗОВОГО В.В.

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, треті особи: ТОВ " Фінансова компанія " Довіра та Гарантія ", Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у місті Києві, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю " Фінансова компанія " Довіра та Гарантія ", Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві про відшкодування шкоди, та просив суд стягнути з Державного бюджету України через Головне управління

Державної казначейської служби України у місті Києві на користь

ОСОБА_4 - 279 023 гривень ( двісті сімдесят дев'ять тисяч двадцять три гривні ) 60 копійок у рахунок відшкодування шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у місті Києві, що діє на підставі довіреності № б / н від 12 березня 2018 року ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення в повному обсязі, та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві № 1412 / 806 - 4464 від 03 травня 2018 року ( а. с. 189 ) ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти задоволення в повному обсязі, та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю " Фінансова компанія " Довіра та Гарантія ", Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міського управління юстиції Київської області в судове засідання не з"явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи, та встановлено в ході судового розгляду зазначеної справи, 02 серпня 2010 державним виконавцем керуючись ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» винесена постанова ВП № 20587563 про відкриття виконавчого провадження, копії направлено сторонам для ознайомлення.

Статтею 11 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) визначено, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що згідно відповіді з ДАІ міста Києва, про те що за боржником на праві власності зареєстровано транспортний засіб, а саме: CHEVROLET LACETTI, Рік випуску 2008, колір: бежевий, державний номерний знак НОМЕР_1.

Оскільки боржник довідки з місця роботи до державного виконавця не надавалися, а ст. 74 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) передбачає нарахування заборгованості по аліментам, якщо не відоме місце роботи боржника згідно статистичних даний середньомісячного заробітку по м. Києву.

Державним виконавцем 10 червня 2011 року було винесено розрахунок заборгованості по аліментам за № 625 / 9 ( 11 ), згідно якого заборгованість по аліментам нараховувалася згідно інформації Головного управління статистики у м. Києві, щодо розміру середньомісячної заробітної плати на одного середньо облікованого штатного працівника по місту Києву. Розрахунок було проведено у період з 25 вересня 2009 року по 01 червня 2011 року , заборгованість по аліментам станом на 01 червня 2011 нарахована в сумі 17 484 гривень 39 копійок .

10 червня 2011 року державним виконавцем керуючись ст. 57 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

23 листопада 2011 року державним виконавцем нарахована заборгованість по аліментам за період з 25 вересня 2009 року по 01 листопада 2011 року відповідно до ст. 74 Закону України « Про виконавче провадження », яка станом на 01 листопада 2011 року становила в сумі 22 599 гривень 93 копійки .

23 листопада 2011 року державним виконавцем керуючись ст. 40 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) винесено постанову про розшук.

05 листопада 2012 року до відділу надійшла заява від ОСОБА_4, про перерахунок заборгованості по аліментам на підставі довідки про дохід, копії Книги обліку доходів та витрат, яку ведуть громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності. Так як, боржником довідки з місця роботи до державного виконавця не надавалися у період з 25 вересня 2009 року по 30 вересня 2009 року , з 01 жовтня 2011 року , по 31 грудня 2011 року , та у період з 01 квітня 2012 року по 01 листопада 2012 року розрахунок заборгованості проводився згідно інформації Головного управління статистики у місті Києві щодо розміру середньомісячної заробітної плати на одного середньо облікованого штатного працівника по місту Києву, з урахуванням сплачених аліментів за даний період у сумі 1 820 гривень 00 копійок , заборгованість по аліментам станом на 01 листопада 2012 року нарахована в сумі 97 615 гривень 45 копійок .

03 березня 2012 року до відділу факсимільним зв'язком надійшло повідомлення з Білоцерківської роти ДПС при УДАІ ГУМВС України в Київській області, про те що транспортний засіб CHEVROLET LACETTI, боржника ОСОБА_4 затримано та доставлено на спеціальний майданчик тимчасового зберігання Державтоінспекції, за адресою: місто Біла Церква вулиця Молодіжна 3 № 3.

03 березня 2012 року відповідно до п. 4 ст. 20 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) державним виконавцем винесено постанову про проведення опису ВДВС Білоцерківського МРУЮ у Київській області , за місцем знаходження транспортного засобу.

Згідно рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 . про визначення заборгованості по аліментам відмовлено.

Згідно ухвали Апеляційного суду м.Києва від 01 серпня 2013 року на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2013 року , Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2013 року залишено без змін.

21 березня 2014 року державним виконавцем повторно винесено постанову про проведення опису Відділом державної виконавчої служби Білоцерківського Міського управління юстиції Київській області , за місцем знаходження транспортного засобу, оскільки акт опису та арешту на постанову від 03 березня 2012 року до відділу не надходив.

27 березня 2014 року до відділу надійшов акт опису та арешту зВідділом державної виконавчої служби Білоцерківського Міського управління юстиції Київській області , щодо транспортного засобу CHEVROLET LACETTI. Згідно акту опису та арешту, описане майно передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6, відповідно до ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження », майно на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису.

Відповідно до ч. З ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) у разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім'ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем, про те майно передається на безоплатній основі.

Відповідно до Розділу 7 пункту 11 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512 / 5 встановлено, що якщо опис та арешт майна ( коштів ) здійснюється на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику. Інший особі майно на зберігання може бути передано лише у випадку відсутності боржника чи його відмови від прийняття майна на зберігання, а також у випадку, якщо судовим рішенням визначено іншу особу, якій необхідно передати майно на зберігання, (така заява від боржника до відділу не надходила )

25 травня 2014 року державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості по аліментам за № 259 / 9 згідно якого заборгованість по аліментам станом на 06 грудня 2013 року становить в сумі 103 650 ( сто три тисячі шістсот п"ятдесят ) гривень 56 копійок , та разом з вимогою направлено сторонам до відома.

20 лютого 2015 року до відділу надійшла заява від стягувача, яка просить закрити виконавче провадження, у зв'язку з тим, що претензій по виплаті аліментів до боржника не має.

23 лютого 2015 року державним виконавцем керуючись п. 1 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

24 квітня 2015 року та 07 травня 2015 року державним виконавцем направлено вимогу на адресу ОСОБА_6 про надання інформації про місце знаходження транспортного засобу, а саме: Chevrolett Lacetti" державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, який згідно акту опису та арешту майна від 21 березня 2014 року було передано на відповідальне зберігання та попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.

24 липня 2015 року державним виконавцем до Дарницького РУГУ МВС України направлено подання ( повідомлення ) про притягнення ОСОБА_6, до кримінальної відповідальності за неналежне зберігання майна, що згідно акту опису та арешту передане на відповідальне зберігання.

Дарницьким РУГУ МВС України в місті Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0007951 від 17 вересня 2015 року.

Після закінчення виконавчого провадження, 17 квітня 2015 року надійшла заява від ОСОБА_4 про зняття арешту з майна боржника на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва за № 753 / 3668 / 15 - ц від 31 березня 2015 року , згідно якого знято арешт накладений постановою державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві ВП № 20587563 від 10 червня 2011 року , на автомобіль CHEVROLET LACETTI.

23 квітня 2015 року державним виконавцем керуючись ст. 60 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції, що була чинна до 05 жовтня 2016 року ) винесено постанову про звільнення майна боржника з - під арешту. Копію постанови направлено на виконання до органу ( установи ), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника до виконання, та сторонам до відома.

Відповідно до п. 28 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року:

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону " Про державну виконавчу службу ", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно - правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних ( неправомірних ) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення ( вирок ) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24 - 152 / 0 / 4 - 13 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі»:

Факт неправомірності ( незаконності ) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку ( ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду ).

Такі справи повинні розглядатись у позовному порядку: у цивільному провадженні у разі коли факт неправомірності ( незаконності ) дій державного виконавця вже встановлено до пред'явлення цивільного позову; у адміністративному провадженні на підставі частини другої статті 21 КАС, якщо вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до П. 1 ст.. 74 Закону України « Про виконавче провадження »:

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 1173 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, Закону України "Про виконавче провадження", суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, треті особи: ТОВ " Фінансова компанія " Довіра та Гарантія ", Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК