Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2018 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування своїх вимог заявник вказує що він народився 22.04.1960 року в м. Горлівка, Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. на праві приватної власності за ним зареєстрована квартира за адресою АДРЕСА_1, а також йому належить ? частина будинку, який знаходиться за адресою Донецька область, м. Горлівка, вул. Весняна, 51. В липні 2014 року він був вимушений переміститись з місця постійного проживання на тимчасово окупованої території Донецької області до Черкаської області, Черкаського району, с. Білозіря, вул. А. Бідана, 81, де наразі й проживає.

В кінці лютого на початку березня 2014 року Російські війська окупували Кримський півострів, а в квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, коли контрольованими, керованими і фінансовими спецслужбами Російської Федерації було проголошено створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Після вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Російської Федерації на території м. Луганська почала пересуватись військова техніка, частими стали випадки обстрілу житлових кварталів та об'єктів інфраструктури. Так описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Горлівка, а тому в липні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивач був змушений переїхати до с. Білозіря, Черкаського району. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області було обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які заявник посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, народився 22.04.1960 року в м. Горлівка, Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії ВС № 503948, виданого 09 січня 2001 року Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області.

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 18.06.1992 ОСОБА_1 належить квартира за адресою АДРЕСА_1.

Крім того, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2009 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ? частина будинку, який знаходиться за адресою Донецька область, м. Горлівка, вул. Весняна, 51.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.10.2014 року, ОСОБА_1 проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 і перемістився з тимчасово окупованої території до Черкаської області, Черкаського району, с. Білозіря, вул. А. Бідана, 81.

Ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, цим Законом визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_2 України «Про Заяву Верховної ОСОБА_2 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2014 року було схвалено текст такої Заяви, з якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_2 України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27.01.2015 року № 129-VIII Верховна ОСОБА_2 України звернулася до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. В 4 абзаці звернення вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Очевидною є причетність Росії до таких терактів, як збиття цивільного пасажирського літака рейсу МН17, трагедій у Волновасі, Донецьку та Маріуполі.

Отже, викладені вище факти збройної (військової) агресії Російської Федерації проти України, окупації частини території Луганської та Донецької областей, є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Встановлюючи обставини вимушеного переселення суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_2 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі якщо внутрішнє переміщення за обставин, передбачених у ст. 1 цього Закону, спричинене військовою агресією іншої держави, військовим вторгненням, окупацією чи анексією території України, і цю територію покинули особи, що стали внутрішньо переміщеними особами, держава-агресор компенсує прямі витрати внутрішньо переміщених осіб, які виникли внаслідок вимушеного переміщення, а також всі витрати на приймання та облаштування зазначених осіб, що були здійснені за рахунок державного бюджету України та місцевих бюджетів, відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Приписами ст. 27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до початку збройної агресії російської Федерації проти України був повноправним громадянином України та мав налагоджений побут, житло, роботу та можливість вести повноцінне життя. Після окупації частини Донецької області Російською Федерацією заявник втратив безпечну для життя можливість проживання в рідному місті та змушений був залишити свої матеріальні цінності, звичне середовище існування, вільне спілкування з рідними та друзями, порушено його налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на його моральному та фізичному стані.

Враховуючи наведене, те, що ОСОБА_1 переселився з території Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт йому необхідно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, а тому, суд вважає, що дана заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 6 Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 3, 8, 27 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 82, 89, 263-265, 293, 315-319 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в липні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Учасники справи можуть ознайомитись з рішенням по справі на офіційному веб-порталі в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: ОСОБА_3