ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року

м.Суми

Справа №592/7860/17

Номер провадження 22-ц/788/1067/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 квітня 2018 року в складі судді Алфьорова А.М., ухваленого у м. Суми

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4, уточнивши у подальшому який, вказував, що її матері ОСОБА_7 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, вартістю 139 872 грн., в якому він зареєстрований та постійно проживав. Відповідач також був зареєстрований у цьому будинку.

Після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, позивач 05 березня 2014 року звернувся до Другої Сумської державної нотаріальної контори з приводу оформлення прав на спадкове майно, де дізнався, що його мати у 2003 році склала заповіт на ОСОБА_4 26 лютого 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно після смерті ОСОБА_7 та зазначено, зокрема, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після неї шляхом спільного проживання зі спадкодавцем.

Посилаючись на викладене, та на те, що ОСОБА_4 хоча і був зареєстрований у вищевказаному будинку, однак з 2007 року там не проживав, позивач просив встановити факт постійного не проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_7 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 у порядку спадкування після ОСОБА_7

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 квітня 2018 року на задоволення вказаного позову ОСОБА_1 постановлено:

встановити факт постійного не проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_7 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року за АДРЕСА_2

визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Суми.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2018 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного не проживання скасовано та провадження у цій частині закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про відмову в позові.

При цьому зазначає, зокрема, що відсутність відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину щодо його обов'язкової частки, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування.

Крім того, вказує, що позовні вимоги заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався з листа нотаріальної контори 27 червня 2012 року, а з позовом звернувся лише у липні 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначав, що він, який звернувся з вимогою про визнання права власності в порядку спадкування на всю спадщину, позбавлений можливості в позасудовому порядку прийняти спадщину, оскільки нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини.

Строк же позовної давності позивачем пропущений не був, так як він переривався внаслідок неодноразових звернень ОСОБА_1 до суду. Крім того, про порушення свого права він дізнався лише 26 лютого 2016 року після винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частково.

Як встановлено судом і убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 19, 30).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно - житловий будинок АДРЕСА_1

ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 AAA № 651800, виданою 19 вересня 2011 року безтерміново, а також пенсіонером за віком (а. с. 17, 18, 111).

17 травня 2012 року Другою Сумською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 245/2012 після померлої ОСОБА_7 (а. с. 100-124) за зверненням позивача.

З матеріалів спадкової справи убачається, що 17 травня 2012 року ОСОБА_1 відповідно до ст. 1241 ЦК України, подав до Другої Сумської державної нотаріальної контори заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (обов'язкову частку), оскільки на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року матері ОСОБА_7 досяг пенсійного віку, має третю групу інвалідності та спільно проживав з померлою в одному житловому будинку на день її смерті, а також заяву про прийняття спадщини, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 р. матері ОСОБА_7, як такий, що прийняв спадщину шляхом спільного проживання разом з померлою за однією адресою. (а. с. 100 зв., 110 зв.).

Згідно наданої копії домової книги житлового буднику АДРЕСА_2 на час смерті померлої ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані позивач ОСОБА_8 з 24.11.1998р. та відповідач ОСОБА_4 з 27.03.2001.

11 червня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким усе належне їй на день смерті майно заповідала ОСОБА_9 (а. с. 24, 110).

Відповідач ОСОБА_4 з 27 березня 2001 року зареєстрований у АДРЕСА_2), що підтверджується довідкою Управління «Центр надання адміністративних послуг» від 15.05.2015 р. № 4139 та записом у будинковій книзі на житловий будинок (а. с. 27, 28-29, 103 зв. - 106).

13 червня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності за законом на належний ОСОБА_7 житловий будинок та інше майно, але листом від 27 червня 2012 року № 1340/02-14 завідувач державної нотаріальної контори надав ОСОБА_1 роз'яснення, що ОСОБА_4 (спадкоємець за заповітом) спадщину прийняв відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України (а.с. 114).

За повідомленням Другої Сумської державної нотаріальної контори (вих. 1071/02-14) від 23.05.2012 р. ОСОБА_4 являється спадкоємцем (згідно матеріалів спадкової справи № 245/2012) за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7, оскільки прийняв спадщину шляхом спільного сумісного проживання разом з померлою в одному будинку на день її смерті (а. с. 112).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, за необґрунтованістю (а. с. 35-37).

Цим же рішенням в його мотивувальній частині встановлено, що ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_3 та проживав в будинку до 2007 року.

Рішенням цього ж суду від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного не проживання ОСОБА_4 станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 року за адресою: АДРЕСА_2; визнання таким, що не прийняв спадщину за заповітом, відкриту ІНФОРМАЦІЯ_3 року внаслідок смерті ОСОБА_7, через постійне не проживання за вказаною адресою на час відкриття спадщини, залишено без задоволення (а. с. 40-41).

Апеляційний суд Сумської області рішенням від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року, вказане рішення суду першої інстанції змінив в частин мотивів відмови у позові та зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту щодо встановлення факту постійного не проживання відповідача за місцем відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину не передбачений вимогами ст. 16 ЦК України та Книгою шостою ЦК України «Спадкове право» (а. с. 42-43, 44-46).

26 лютого 2016 року державний нотаріус Другої Сумської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_1, як єдиного спадкоємця за законом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7, оскільки вчинення нотаріальної дії суперечить законодавству України, так як спадкодавцем за життя складено заповіт не на користь ОСОБА_1, а тому він не є єдиним спадкоємцем після померлої ОСОБА_7 (а. с. 39).

21.12.2017 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_2, крім якого на земельній ділянці розміщені інші господарські прибудови та будівлі, споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216, ч. 1 ст. 1217, ч. 1 ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на усе спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_4 в буднику на час смерті ОСОБА_7 постійно не проживав, але підстав та доказів не навів, у зв'язку з чим, суд прийшов до такого висновку в мотивувальній частині свого рішення .

Реєстрація ж місця проживання сама по собі без фактичного постійного проживання не має правового значення в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України при вирішенні питання прийняття спадщини.

Але, задовольняючи вимоги про визнання за позивачем права власності на все спадкове майно, поза увагою місцевого суду залишилася обставина, що дійсним на даний час, не оскарженим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом доведено, що ОСОБА_4 скористався своїм правом і прийняв спадщину, як спадкоємець, який постійно проживав на час смерті спадкодавця разом з ним.

Представлені позивачем як докази доведення обставин не проживання ОСОБА_4 у будинку, а саме - роздруківка технічного запису судового засідання за 24.02.2016 при розгляді іншої справи за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту постійного не проживання ОСОБА_4, визнання таким, що не прийняв спадщину, в якому наведені його пояснення в судовому засіданні щодо обставин його вселення, реєстрації та періоду проживання у будинку, акт від 06.06.2012р., який підписаний фізичними особами не допитаними в судовому засіданні в якості свідків, відповіді військових частин щодо обставин взяття та зняття останнього з військового обліку, не можуть бути покладені в основу доказування набуття ним права власності на все спадкове майно за законом.

Частиною 2 ст. 1223 ЦК України унормовано, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також в разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені в статтях 1261-1265 ЦК України, відповідно до черговості спадкування.

Звідси, ураховуючи, що не визнано в судовому порядку відповідача таким, що не прийняв спадщину через його постійне не проживання разом із спадкодавцем на час смерті і неподання у встановлений законом строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, а також виданого йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, враховуючи межі заявленої позовної вимоги, суд першої інстанції помилково визнав за позивачем право власності на все спадкове майно у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

За таких обставин, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України визнає, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 цього Кодексу через порушення норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, скасовує рішення в частині задоволення вимог про визнання права власності на все спадкове майно і ухвалює нове про відмову в їх задоволені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 квітня 2018 року у даній справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2018 року.

Головуючий -

Судді :