АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9387/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/687/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційної інстанції Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Коваль О.І.

з участю представника ТзОВ "Кей-Колект" - Братівника І.В., представника ПАТ "УкрСиббанк" - Майки М.Б.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9387/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2018 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складено 14 травня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ", третьої особи - публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання частково недійсним договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №0 від 20 листопада 2007 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_4.

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ТзОВ "Кей-Колект", третьої особи - ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №0 від 20 листопада 2007 року, що укладений між ПАТ "Укрсиббанк" і ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 листопада 2007 року він уклав договір кредиту з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк». В забезпечення виконання зобов'язань за цим правочином, 20 листопада 2007 року сторони уклали договір іпотеки, згідно якого він передав в іпотеку належну йому квартиру.

21 липня 2017 року йому стало відомо про укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, згідно якого останнє набуло статусу кредитора у вказаному вище кредитному договорі.

Зазначає, що вищенаведений договір є частково недійсним з наступних підстав: банк не мав права відступати право вимоги до боржника фізичної особи, що випливає з норм пункту 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, котре затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року №157. За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку", відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. За таких обставин, недійсність договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №0 від 20 листопада 2007 року, що укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк» зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором про передачу прав за договорами забезпечення від 13 лютого 2012 року, згідно якого відступлено право вимоги за іпотечним договором від 20 листопада 2007 року, укладеним між ним та ПАТ «УкрСиббанк».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2018 року вирішено:

"В задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ», третьої особи Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №0 від 20 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 частково недійсним - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання, як це було передбачено п.1 розпорядження №231 від 03 квітня 2009 року Нацкомфінпослуг. Перехід права вимоги до ТОВ Кей-Колект за договором факторингу та договором про відступлення права вимоги порушує його права та інтереси як споживача, оскільки до відповідача, який не є банківською установою із відповідним статусом, правомочностями, обмеженнями, повноваженнями, тощо та із якими він не перебував у договірних чи будь-яких інших стосунках і такого наміру не мав, переходить право вимоги, яка за законом та нормативно-правовим актом йому передане бути не може.

ТОВ Кей-Колект не вправі було здійснювати фінансову операцію пов'язану з обігом іноземної валюти, а саме - набувати право вимоги за кредитним договором іноземній валюті. Також посилався на те, що судом не здобуто належних доказів відступлення до позивача прав вимоги за іпотечним договором, передбачених Законом України "Про іпотеку".

Відповідач ТзОВ «Кей-Колект» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4, в якій доводи апеляційної скарги не визнає та просить рішення суду залишити без зміни.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися хоч належним чином повідомлений про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Представник ТзОВ "Кей-Колект" Братівник І.В. апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" Майка М.Б. зазначив, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти.

20 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та позивачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №0, згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 48000 доларів США на умовах, передбачених договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами цього правочину було укладено іпотечний договір від 20 листопада 2007 року, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили, що договір факторингу укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» з порушеннями чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи із наступного.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У зв'язку із укладенням договору факторингу 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» було укладено Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за реєстровими №649-650.

Згідно чинного законодавства цей договір укладено в нотаріальній формі.

У відповідності до п. 6.7 договору іпотеки від 20 листопада 2007 року іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення іпотекодавцем боргу за договором, що обумовлюють основне зобов'язання на іншу особу. (а.с.24)

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Виходячи з викладеного, договір факторингу №2 від 13 лютого 2012 року та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, які були укладені між ПAT «УкрСиббанк» між ТзОВ «Кей-Колект» були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено у формі, встановленій законом, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. А при укладанні цих договорів права боржника - ОСОБА_4 не було змінено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені позивачем ОСОБА_4 підстави позову в частині визнання недійсними договору факторингу та відступлення права вимоги не є такими, з якими закон пов'язує недійсність правочинів.

Доводи апеляційної скарги про те, що у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання, як це було передбачено п. 1 розпорядження №231 від 03 квітня 2009 року Нацкомфінпослуг, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільний кодекс України та цього Закону.

Разом з цим, ні нормами ЦК України, ні нормами вказаного Закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Крім того, відповідно до п. 7 ст. 28 вказаного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Враховуючи пріоритетність закону над підзаконним актом, колегія суддів вважає, що ТОВ «Кей-Колект» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, слід зазначити, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06 лютого 2014 року внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Отже, доводи апеляційної скарги проте, що факторингові операції регулюються не тільки нормами законів, а й нормативно-правовими актами державних установ, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг, а саме, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активам до фінансових послуг" в редакції, яка діяла на момент укладення договору факторингу №2 та відступлення прав вимоги від 13 лютого 2012 року суб'єктами господарювання - банком та ТзОВ "Кей-Колект" не спростовують висновків суду стосовно відповідності нормативно-правового акту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади , їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що ТзОВ "Кей-Колект" немає ліцензії на здійснення валютних операцій на прийняття коштів від позивача за кредитним договором укладеним в іноземній валюті, оскільки 12 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТзОВ "Кей-Колект" було укладено договір про обслуговування платежів, відповідно до умов якого ПАТ "УкрСиббанк" проводить операції розрахунково-касового обслуговування.

Так пунктом 1.1 Договору визначено, що Банк приймає від платників на користь Клієнта готівкові та безготівкові платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якими належить Клієнтові, у відділеннях Банку на території України із наступним перерахуванням коштів на рахунок Клієнта, відповідно до умов Договору, вимог нормативно-правових актів Національного Банку України та чинного законодавства. (а.с.150)

У пункті 2.9 Договору прописано, якщо платежі були одержані Банком в іноземній валюті, Банк зобов'язаний здійснити продаж відповідних коштів в іноземній валюті на міжбанківському валютному ринку України. Кошти одержані від такого продажу, Банк зобов'язаний зарахувати на рахунок Клієнта у порядку, встановленому цим Договором, не пізніше наступного дня після продажу коштів в іноземній валюті. Кошти в іноземній валюті не підлягають зарахуванню Банком на рахунок Клієнта. Клієнт не має права розпоряджатися або надавати Банку будь-які вказівки щодо використання коштів, одержаних Банком в іноземній валюті. (а.с.150)

Таким чином, грошові кошти в іноземній валюті, які сплачуються боржниками ТзОВ "Кей-Колект", останнім спрямовуються на рахунок ПАТ "УкрСиббанк", які в подальшому конвертуються Банком в національну валюту України і перераховуються ТзОВ "Кей-Колект".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 липня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.