Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 487/7703/15-ц

провадження № 61-20034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ЛасуріяСвітлана Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, у складі судді Андрощука В. В., від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченка В. І., Прокопчук Л. М., від 12 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поновлення реєстрації прав.

Позовну заяву ОСОБА_2 мотивовано тим, що 23 жовтня 2008 року між нею, як власником квартири, та ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_6, був оформлений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказала, що підписуючи цей договір, вона вчинила правочин на вкрай невигідних для себе умовах через похилий вік. Враховуючи свою безпорадність та потребу сторонньої допомоги, вона погодилася на пропозицію ОСОБА_6 доглядати за нею, сплачувати комунальні послуги та оплачувати продукти харчування. На день підписання договору вона хворіла на нервові розлади, проходила стаціонарне лікування у психіатричній лікарні, договір був підписаний вдома, що підтверджує її безпорадний стан. Крім того, гроші від продажу квартири вона не отримувала і не наполягала на цьому, оскільки вважала, що сума, яка підлягала сплаті покупцем, буде витрачена на догляд за нею. При цьому, ціна договору явно занижена, оскільки її квартира коштувала набагато більше. Після оформлення спірного договору ОСОБА_6 допомагав їй, але з лютого 2009 року утримання припинилося, а їй стало відомо, що останній виїхав за кордон і власником квартири є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2009 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд визнати на підставі частини третьої статті 203, статті 233 ЦК України недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між нею та ОСОБА_3 від імені якої діяв ОСОБА_6, поновити реєстрацію її права власності на вказану квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2016 року ОСОБА_2 відмолено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказаний договір нею було укладено добровільно з повною усвідомленістю своїх дій, але зробила вона це вимушено через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому її волевиявлення не є вільним і не відповідає внутрішній волі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Місцевий суд правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів за правилами статей 58, 59 ЦПК України, 2004 року, на підтвердження позовних вимог, а саме: що, оспорюваний договір укладено ОСОБА_2 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували її похилий вік, інвалідність, відсутність іншого житла, а також те, що вона вимушено уклала договір купівлі-продажу замість договору довічного утримання.

28 лютого 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

09 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поновлення реєстрації прав призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

10 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2007 року.

ОСОБА_2 за висновком МСЕК від 12 жовтня 2000 року є інвалідом другої групи за загальним захворюванням (а.с.6).

23 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_6, було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивачка передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. Продаж здійснено за 17 371, 00 грн, які продавець одержала від представника покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтвердила факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку (пункт 2 договору). Зазначена ціна нерухомого майна відповідає загальній вартості цього майна згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2008 року (пункт 5 договору).

Цим же договором встановлено безкоштовний безстроковий сервітут, за яким ОСОБА_2 має право довічного користування цією квартирою, проживання у ній (пункт 3 договору) (а.с. 7).

5 лютого 2009 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 за ціною 25 000, 00 грн. Право сервітуту ОСОБА_2 на користування квартирою за цим договором збереглося, про що зазначено у пункті 3 цього договору (а.с. 8). При цьому ОСОБА_2 05 лютого 2009 року заявою, підпис у якій нотаріально посвідчено, погодила укладення цього договору купівлі-продажу (а.с. 82).

Із наданої ОСОБА_2 (при розгляді справи у апеляційній інстанції) виписки з історії хвороби убачається, що ОСОБА_2 має перелік загальних хвороб, що були виявлені при медичних обстеженнях протягом 2008-2010 років. Відомостей про те, що ОСОБА_2 страждала на тяжку хворобу на момент укладення спірного правочину надана медична документація не містить.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Ураховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог є вірним. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспореним договором.

Позивач уклала оплатний договір, отримала грошові кошти за відчуження квартири та має право довічно проживати у цій квартирі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2004 року у справі № 2-129/2004 задоволено позов ОСОБА_2 та розірвано договір довічного утримання від 03 травня 2001 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2007 року у справі № 2-3709/2007 задоволено позов ОСОБА_2 та розірвано договір довічного утримання від 23 лютого 2007 року.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта