Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 756/11142/15-ц

провадження № 61-6754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у складі судді Кричиної А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Лапчевської О. Ф., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку суму боргу з повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 22 серпня 2007 року № 0 у розмірі 59 969, 55 дол. США, суму боргу зі сплати пені в розмірі 61 810, 87 грн, а також розподілити судові витрати.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 22 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 80 000, 00 дол. США, зі сплатою 11, 30 % річних за користування наданими грошовими коштами, строком до 22 серпня 2027 року. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором 22 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 135552.

Банк свої зобов'язання за договором виконав шляхом зарахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_3 Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 20 серпня 2015 року заборгованість з повернення кредитних коштів, зі сплати процентів за користування кредитом становила 59 969, 55 дол. США, пеня - в розмірі 61 810, 87 грн, з яких: 52 666, 19 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом, 7 303, 36 дол. США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 24 303, 67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 37 507, 20 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користуванням кредитом. 26 березня 2015 року відповідачам направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, проте зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом ними не виконано.

Як на правові підстави позову банк посилався на положення статей 525, 526, 530, 543, 546, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором, що утворилась станом на 20 серпня 2015 року, зокрема, кредитну заборгованість у розмірі 52 666, 19 дол. США; заборгованість за процентами у розмірі 7 303, 36 дол. США; пеню за прострочення сплати суми кредиту та процентів у розмірі 61 810, 87 грн; у рахунок відшкодування судових витрат 3 654,00 грн; у задоволені інших позовних вимог судом відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем станом на 20 серпня 2015 року, у відповідачів виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту. Відповідачі не навели обґрунтованих доводів й не надали судові власних розрахунків на підтвердження повного погашення кредитної заборгованості або неправильного нарахування заборгованості позивачем. Врахувавши, що вимоги до поручителя до 22 лютого 2015 року, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання - сплати чергового платежу боржником до 22 липня 2014 року, позивач не пред'явив, тому суд першої інстанції зробив висновок, що порука ОСОБА_4 відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України припинилась, а отже вимоги, пред'явлені до поручителя, не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком про відмову у задоволенні вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя та позичальника. Доводи апеляційної скарги банку про те, що строком виконання зобов'язання за кредитним договором є 22 серпня 2027 року та несплата щомісячних платежів не тягне за собою зміну строку виконання основного зобов'язання, відхилені. Судом також спростовані доводи відповідачів про видачу кредиту в іноземній валюті без наявності ліцензії на здійснення операції з валютними коштами, а також про ненадання позивачем розрахунків на обґрунтування заборгованості за пенею.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, на переконання заявника, судами неправильно застосовано правило частини четвертої статті 559 ЦК України, не враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 17 лютого 2016 року у справі № 3-1202гс15, від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-1301цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс15.

Банк звернувся до суду з позовом 21 серпня 2015 року, що становить менше шести місяців від дня направлення вимоги відповідачам про погашення заборгованості від 25 березня 2015 року. Несплата щомісячних платежів позичальником не має наслідком зміну строку виконання основного зобов'язання, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16. Суди першої та апеляційної інстанцій, за твердженнями заявника, також не врахували, що у договорі поруки встановлено строк виконання основного зобов'язання 22 серпня 2027 року, після якого порука припиняється.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили її залишити без задоволення у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року про стягнення кредиту, процентів та пені скасувати та направити на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням судами в цій частині норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 11 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 лютого 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3) 22 серпня 2007 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 80 000, 00 дол. США зі сплатою 11, 30 % річних за користування наданими коштами строком до 22 серпня 2027 року.

Між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 22 серпня 2007 року укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_5 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі.

25 березня 2015 року на адресу відповідачів направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 20 серпня 2015 року у відповідачів виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 22 серпня 2007 року № 0, яка складається з 52 666, 19 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом, 7 303, 36 дол. США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 24 303, 67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 37 507, 20 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Відповідачі своїх обґрунтованих та об'єктивних розрахунків на підтвердження повного погашення кредитної заборгованості або неправильного нарахування заборгованості позивачем суду не надали, доводів помилковості розрахунків позивача не навели.

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що, встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки цим обставинам.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, в умовах цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Судами установлено, що 25 березня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслало ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомило про наявність простроченої заборгованості позичальника та, в разі її непогашення на 32 день з дня отримання вимоги чи на 41 день з дня відправлення вимоги у разі її неотримання, про необхідність дострокового виконання усіх боргових зобов'язань за кредитним договором. Докази вручення вимоги позичальнику наявні в матеріалах справи: її вручено ОСОБА_3 04 квітня 2015 року (а.с. 37); ці обставини відповідачами заперечені не були.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору сторони погодили правило про двох альтернативних підстав для визначення настання термінів дострокового повернення кредиту і сплати за кредит, а також щодо того, з якого моменту вони вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит є обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі на користь банку. (А) Зокрема, відповідно до пункту 6.2. кредитного договору банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та внесення плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що: банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов'язань позичальника за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку. (Б) Терміни дострокового повернення кредиту та сплати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит, у випадку неотримання позичальником повідомлення (вимоги) банку внаслідок зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку.

За наведених обставин Верховний Суд визнає наявними підстави для застосування пункту 6.2 кредитного договору - за першою підставою терміну повернення всієї суми кредиту. Відповідно, починаючи з 32 календарного дня, у банка виникло право пред'явлення відповідної вимоги як до позичальника, так й до поручителя про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили для обох сторін обов'язкові правила поведінки, яких вони повинні неухильно дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника та поручителя, не свідчить та не може містити умов про зміну інших умов кредитного договору, окрім запровадження зміни строку його виконання, саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи те, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів ухвалене саме банком, тому (незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення) згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача. Це зумовило виникнення у банку обов'язку пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати, визначеної в договорі задля забезпечення права вимоги до поручителя.

У досліджуваних правовідносинах у зв'язку з тим, що позивач направив 26 березня 2015 року на адресу ОСОБА_3 вимогу, яка отримана позичальником 04 квітня 2015 року, але протягом 31 дня прострочена заборгованість не погашена, у банку виникло право на пред'явлення позову про дострокове погашення заборгованості. Із позовом про стягнення заборгованості до боржника та поручителя банк звернувся 28 серпня 2015 року, тобто в межах встановленого законодавством строку. Адже, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про погашення простроченої заборгованості кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій у висновках про припинення поруки зазначали, що початок відліку строку пред'явлення вимоги до поручителя необхідно рахувати з дня настання строку виконання основного зобов'язання, зокрема настання обов'язку сплати чергового платежу за договором кредиту, який не здійснено позичальником.

Такі висновки судів не відповідають змісту частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки сплата чергового платежу за кредитом не є повним виконанням основного зобов'язання, а порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом же статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

Зважаючи на неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором й постановлення нового судового рішення у цій частині.

Доводи та вимоги, що містяться у відзиві на касаційну скаргу, про необхідність скасування оскаржуваних рішень в частині стягнення заборгованості з позичальника не можуть бути враховані Верховним Судом, оскільки такі доводи та вимоги виходять за межі касаційної скарги, при цьому підстав вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не встановив. Відповідачі самостійно не скористались своїм правом на касаційне оскарження судового рішення у відповідній частині.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні позову до поручителя з ухваленням нового рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, сплачений судовий збір за подання позову підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 22 серпня 2007 року № 0, яка утворилася станом на 20 серпня 2015 року, що складається з: кредитної заборгованості у розмірі 52 666, 19 дол. США; заборгованості за процентами у розмірі 7 303, 36 дол. США; пені за прострочення сплати кредиту та процентів в розмірі 61 810, 87 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір за подання позову в розмірі 3 654, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик