Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 308/4927/16-ц

провадження № 61-12489св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Виконавчого комітету Ужгородської міської ради та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання розподілу в натурі квартири між співвласниками незаконним та визнання незаконним рішення виконавчого комітету про видачу свідоцтва про право власності на квартиру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба по материнській лінії ОСОБА_3 (ОСОБА_3), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим у місті Монор Угорської республіки, де вона проживає. За життя ОСОБА_3 залишила заповіт від 16 січня 2004 року № 3-106, посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою A. B., згідно з яким заповіла їй як своїй внучці належну спадкодавцю на праві власності частину квартири АДРЕСА_1. Спадщину вона оформити не змогла, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на квартиру знайти не вдалося. Тому вона вимушена була звернутися до Ужгородської міської ради, в якій їй повідомили, що квартиру було розподілено між співвласниками. Вважає, що такий розподіл є незаконним, оскільки він не міг бути проведений без її згоди (окрім, як за рішенням суду). Висновок про можливість розподілу не підписаний іншим співвласником, що суперечить положенням статей 358, 367, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Розподіл проведено без дотримання існуючих правил, оскільки вона як спадкоємець і співвласник квартири після розподілу позбавлена ванни, туалету, кухні та можливості входу в квартиру. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати незаконним розподіл в натурі спірної квартири на дві окремі квартири, в результаті якого ОСОБА_2 було виділено квартиру загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., і визнати незаконним та скасувати пункт 1.9 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19 грудня 2012 року № 472 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» і видане на ім'я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності від 21 грудня 2012 року на квартиру АДРЕСА_2 у зв'язку з присвоєнням поштової адреси.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Бедьо В.І. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не оформлено право власності на свою частку у квартирі і не отримано відповідне свідоцтво про право власності, а тому відсутні правові підстави для звернення позивача до суду та не доведено порушення відповідачами її законних прав.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним розподіл в натурі квартири АДРЕСА_1 між співвласниками 9/16 та 7/16 частки на дві окремі квартири. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.9 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19 грудня 2012 року № 472 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» та видане на підставі нього на ім'я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності від 21 грудня 2012 року на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна квартира поділена за відсутності та без згоди одного із співвласників, а саме позивача, яка, прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття, набула речові права на успадковане майно, а на час розгляду справи судом апеляційної інстанції оформила право власності на нього. Окрім того, місцевим судом не враховано, що поділ можливий, коли кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину квартири з ізольованими жилими та підсобними приміщеннями із самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або якщо наявна технічна можливість переобладнати квартиру в ізольовані квартири. Тобто поділ квартири, пункт 1.9 Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19 грудня 2012 року № 472 та видане на підставі нього свідоцтво про право власності є незаконними, порушують права та інтереси позивача. При цьому апеляційний суд виходив з того, що 17 грудня 2016 року позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що складається з 7/16 частки спірної квартири.

У липні 2017 року Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, а в серпні 2017 року ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд помилково взяв до уваги докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Місцевим судом правильно встановлено факт відсутності у позивача зареєстрованого права власності на частку у квартирі, а відповідно і права на звернення до суду з цим позовом. Таке право власності було зареєстроване за позивачем вже після ухвалення рішення, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 грудня 2016 року за № 76146251. Тобто, ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд поклав за основу новий доказ, який не був та не міг бути предметом дослідження в суді першої інстанції, оскільки реєстрація права власності за позивачем відбулася після ухвалення рішення місцевим судом. Крім того, апеляційний суд не послався на жодний доказ на підтвердження невідповідності проведеного розподілу та виділення часток співвласників у натурі існуючим вимогам та правилам, зокрема державним будівельно-технічним нормам. В матеріалах справи відсутні висновки будівельно-технічних експертиз, які б підтверджували невідповідність такого розподілу технічним вимогам. Отже, підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою Виконавчого комітету Ужгородської міської ради та витребувано її матеріали із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року справу № 308/4927/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята стаття 1268 ЦК України).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача по материнській лінії ОСОБА_3 (ОСОБА_3).

16 січня 2004 року ОСОБА_3 склала заповіт від № 3-106, посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А. В., згідно з яким заповіла своїй внучці ОСОБА_1 належну їй на праві особистої власності частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2004 року у справі № 2-1144/04 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про реальний розподіл квартири між співвласниками задоволено частково. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним. В іншій частині позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що згідно із свідоцтвом від 24 грудня 2003 року № 342 вищевказана квартира дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_3 Вказане також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» 12 січня 2004 року. Тобто ОСОБА_7 володіє зазначеною квартирою на праві приватної спільної сумісної власності нарівні з його матір'ю ОСОБА_3, тому його вимога про визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири не порушує права іншої особи, яка володіє цією квартирою у рівній з ним частці. В частині позову щодо реального розподілу спірної квартири судом відмовлено, оскільки згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 142 провести такий розподіл між співвласниками неможливо.

17 червня 2004 року Комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по 1/2 частини за кожним.

Після смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_7 успадкував 1/16 частини квартири як обов'язкову. Крім того, у зв'язку з неприйняттям ОСОБА_1 спадщини за заповітом ОСОБА_7 успадкував і решту належної ОСОБА_3 частину квартири в розмірі 7/16.

За життя ОСОБА_7 подарував належну йому 1/2 частини та успадковану 1/16 частини квартири ОСОБА_2, який став власником 9/16 частини спірної квартири, що підтверджується договором дарування від 01 липня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудисем В. Н. та зареєстрованим у реєстрі за № 2421.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина 7/16 частини спірної квартири.

09 жовтня 2009 року спадкоємець ОСОБА_7 - його сестра ОСОБА_8 подала до нотаріальної контори заяву № 394/2009, якою відмовилася від належної їй частки у спадщині на користь ОСОБА_1 (племінниці померлого).

Апеляційним судом встановлено, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7, окрім позивача, немає.

Встановлено, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 (ОСОБА_3) шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, однак після смерті ОСОБА_7 09 жовтня 2009 року подала до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщину, посвідчену Консульським відділом Посольства України в Угорській республіці за № 398/2009, що підтверджується листом-роз'ясненням державного нотаріуса Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Гончаренко Т. І. від 04 грудня 2015 року № 1119/01-16.

Отже, ОСОБА_1 прийняла в установленому законом порядку спадщину на 7/16 частини спірної квартири з часу її відкриття, однак на час розгляду справи судом першої інстанції не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Апеляційним судом встановлено, що 17 грудня 2016 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право спадщину за законом, що складається з 7/16 частини спірної квартири.

Тобто співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (7/16 частини) та ОСОБА_2 (9/16 частини).

З наявною у матеріалах справи копією Інвентаризаційної справи Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» під назвою «Розподіл квартири між співвласниками згідно зареєстрованих часток» від 03 вересня 2009 року вбачається, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дудисем В. Н., від 01 липня 2004 року, за реєстраційним № 2421, договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Лаврів М. М., від 20 лютого 2008 року, за реєстраційним № 489, свідоцтва про право власності, виданого згідно з рішенням від 24 грудня 2003 року № 342, та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2004 року ОСОБА_2 належить 9/16 частки квартири АДРЕСА_1, яка складається з приміщень ванни площею 3,45 кв.м., комори площею 2,1 кв.м., вбиральні площею 1,65 кв.м, кухні площею 12,3 кв.м., житлової кімнати площею 19,8 кв.м., загальною площею 39,30 кв.м., а померлій ОСОБА_3 належить 7/16 частки цієї ж квартири, яка складається з приміщень коридору площею 6,8 кв.м. та житлової кімнати площею 23,5 кв.м., загальною площею 30,30 кв.м. (а. с. 18).

Вказаним документом фактично було проведено в натурі поділ спірної квартири між одним із співвласників та померлою особою, яка була колишнім власником квартири.

Рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19 грудня 2012 року № 472 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» вирішено видати ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., у зв'язку з присвоєнням нової поштової адреси (пункт 1.9 рішення), Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» підготувати свідоцтво про право власності замість раніше виданих документів та зареєструвати за власником (пункт 2 рішення).

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Всупереч наведеним правовим нормам Виконавчий комітет Ужгородської міської ради провів поділ в натурі спірної квартири з припиненням права спільної часткової власності на неї за відсутності домовленості між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка на час поділу вже померла.

Крім того, за правилами вищенаведеної частини п'ятої статті 1268 ЦК України з ІНФОРМАЦІЯ_2 (дня смерті спадкодавця ОСОБА_7.) 7/16 частини спірної квартири належало позивачу ОСОБА_1, яка прийняла спадщину.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поділ квартири, пункт 1.9 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19 грудня 2012 року № 472 та видане на підставі нього свідоцтво про право власності є незаконними, порушують права та інтереси позивача, оскільки квартира поділена за її відсутності та без її як співвласника згоди. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття, вона набула речові права на успадковане майно, а на час розгляду справи в апеляційному суді оформила право власності на вказане майно.

Також апеляційний суд правильно виходив з того, що поділ нерухомого майна може бути здійснений лише тоді, коли кожній із сторін буде виділено відокремлену частину квартири з ізольованими жилими та підсобними приміщеннями із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або якщо наявна технічна можливість переобладнати квартиру в ізольовані квартири.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг Виконавчого комітету Ужгородської міської ради та ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд помилково взяв до уваги докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо у засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дослідив новий доказ - свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 грудня 2016 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л. В., неподання якого було зумовлено поважними причинами, а саме тим, що на час розгляду справи судом першої інстанції вказаного свідоцтва не існувало.

Крім того, вказаний доказ не має вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки, як зазначалося вище, частина спірної квартири належала позивачу ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто задовго до проведеного Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради спірної квартири в натурі 19 грудня 2012 року.

Посилання у касаційних скаргах на те, що позивач не надала висновків будівельно-технічних експертиз, які б підтверджували невідповідність поділу квартири в натурі технічним вимогам, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Зазначивши про ненадання позивачем доказів на підтвердження невідповідності поділу квартири в натурі технічним вимогам, заявники у свою чергу не надали доказів на підтвердження протилежного і під час судового розгляду не заявляли клопотання про призначення відповідної експертизи. Разом з тим питання про відповідність поділу в натурі нерухомого майна між кількома співвласниками вимогам будівельних норм і правил має передувати такому поділу. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що на час проведення у 2012 році поділу квартири Виконавчий комітет Ужгородської міської ради отримав необхідні висновки спеціалістів про можливість такого поділу з технічної точки зору.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене апеляційний суд виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного судового рішення апеляційного суду було зупинено ухвалами судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року та від 11 серпня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційних скарг без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Виконавчого комітету Ужгородської міської ради та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний О. В. Ступак

Г. І. Усик