Апеляційний суд міста Києва
Справа № 756/4057/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4060/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Макаренко О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном шляхом зняття з реєстрації.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

21 березня 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та зняття відповідача з реєстрації у даному житловому приміщенні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач спірне житло придбала за договором купівлі-продажу у ТОВ «Кей-Колект» і за умовами якого продавець зобов'язувався зняти з реєстраційного обліку відповідача ОСОБА_3, але умови цього пункту не виконав. Оскільки відповідач залишається бути зареєстрованим у спірному житлі, чим перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження своєю власністю, вона звернулася у суд за захистом порушеного права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації задоволено частково.

Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) квартирою АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності.

В решті позовних вимог - відмовити.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість. При цьому зазначав, що він не є стороною договору купівлі-продажу від 07.12.2016, а тому з будь-якими особами він не домовлявся про зняття з реєстраційного обліку. При розгляді справи судом не було досліджено підстави щодо причин не зняття відповідача з реєстраційного обліку, не розглянуто питання щодо позбавлення його права користування спірним майном. Вважає, що висновок суду першої інстанції, що рішення суду про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, є підставою для зняття з реєстраційного обліку суперечить позиції Верховного суду України. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 та представник 3-ї особи Оболонської районної м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_3 та представника 3-ї особи в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач ОСОБА_3 направив для участі у справі свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 07 грудня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» продало, а ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 а.с.20) придбала двокімнатну квартиру за зазначеною адресою.

Відповідно до п.9 договору купівлі - продажу від 07.12.2016 сторони домовились про те, що продавець зніме з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб та квартира буде повністю звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування та розпорядження нею з боку покупця до 31 грудня 20І6 року.

Згідно довідки ф-3 (а.с.21) в спірній квартирі зареєстровані 3-и особи позивач ОСОБА_4(ОСОБА_4) , відповідач ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_5

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3 проживав у вказаній квартирі як член сім'ї колишнього власника. Останнім власником спірної квартири стало ТОВ «Кей-Колект», право власності якого було набуто 23 грудня 2015 року на підставі договору іпотеки та яке відчужило квартиру позивачу.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_4 посилалася на те, що вона є новим власником спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу, проте відповідач ТОВ «Кей-Колект» умови п. 9 договору купівлі-продажу не виконали, а відповідач ОСОБА_3 із реєстраційного обліку в добровільному порядку не знявся, незважаючи на те, що тривалий час в квартирі не проживає. А тому, вона звернулася до суду за захистом порушеного права.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положенням ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачем ОСОБА_3 не оспорюється те, що він не є членом сім'ї позивача ОСОБА_4 та вона не надала йому згоди на користування належною їй на праві власності квартирою. До того ж, зазначив, що він не має ніякого відношення до договору купівлі-продажу спірної квартири.

Отже, право користування членів сім'ї власника спірною квартирою кореспондується та є похідним від права власності на квартиру попереднього власника.

Таким чином, з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, право власності ТОВ «Кей-Колект» припинилося в силу ст. 346 ЦК Укаїни, як і право власності попередніх власників, й, відповідно, припинилося право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сім'ї, та виникло у ОСОБА_4, яка в свою чергу не надавала згоди на користування спірною квартирою відповідачу. Враховуючи викладене, слідує, що право користуванням спірним житлом у відповідача припинилося уже тоді, коли його власником стало ТОВ «Кей-Колект».

В силу вимог ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ураховуючи те, що відповідач не є членом сім'ї нового власника спірної квартири, право його користування нею було припинено з часу її відчуження, суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням за адресою: в АДРЕСА_1.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач був членом сім'ї колишнього власника і будь-якого відношення до договорів відчуження він не має і цими договорами його права не можуть бути порушені, оскільки власник має право на свій власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При укладенні правочинів відчуження продавець і покупець не повинні були враховувати інтереси відповідача щодо його користування та реєстраційного обліку у спірній квартирі, оскільки він був лише користувачем і правового статусу щодо розпорядженням цією квартирою не має.

Щодо відмови в позовних вимогах про зняття з реєстраційного обліку відповідача, то позивач рішення в цій частині не оскаржувала, тому воно не може бути предметом перевірки. А прохання відповідача у апеляційній скарзі про скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового про відмову у позові не заслуговують на уваги, так як судом першої інстанції спір в цій частині вирішено і в позовних вимог відмовлено.

З урахуванням викладеного, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить і в ході апеляційного розгляду сторона відповідача таких доказів не надала.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: