Справа № 463/1452/17
Провадження № 2/463/333/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів, третьої особи про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2, визнати за ОСОБА_2 право власності на 44/100 ідеальної частки у праві власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 загальною площею 155,5 кв.м., житловою 102,4 кв.м.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач з 11.09.1965 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу сторонами було набуто житловий будинок у АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстрована за ОСОБА_5 Частину будинку-12/100 ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Все належне йому майно померлий заповів внучці ОСОБА_5 Таким чином, станом на день смерті, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, позивачу належить 44/100 частини будинку. Оскільки право власності на будинок зареєстровано за померлим, а тому підлягає спадкуванню, таке не визнається іншими спадкоємцями, а тому позивач змушена звернутись до суду для захисту своїх прав.

Ухвалою від 10.05.2017 відкрито провадження у справі. У зв'язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 та вступом в дію 15.12.2017 нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд здійснював розгляд цієї справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та ї представник в останнє судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подали. В ході розгляду справи подали до суду відзив на позов, в якому зазначають, що позов заперечують. Зазначають, що позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про спадщину, а тому не отримувала жодної відмови. Також, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_7 від 24.06.2015 року, якою вона відмовляється від оформлення спадщини, оскільки майно, що спадкується є особистою власністю померлого ОСОБА_5 Відповідач також зазначає, що відсутні підстави для застосування ст.392 ЦК України, оскільки позивач сама відмовилась від спадкового майна. Окрім цього, позивач просить визнати питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв'язку із смертю не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засіданні не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подав, відзив до суду не надіслав.

Третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора в судове засіданні не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

А тому, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Як вбачається із свідоцтва про одруження, 11 вересня 1965 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів було зроблено актовий запис №2355 (а.с.9)

Як вбачається із свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 11.10.1973 року виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради депутатів трудящих (а.с.11) за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції, яка була чинна станом на момент виникнення права власності на спірний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до положень ст. 22 КПШС України в редакції, яка була чинна станом на момент виникнення права власності на спірний будинок, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Таким чином, з врахуванням наведених положень, право власності на житловий будинок було набуто за час шлюбу, а тому у відповідності до ст.22 КПШС України вказаний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також, як вбачається із копії договору (а.с.18),09.12.2004 року ОСОБА_5 уклав договір дарування частини будинку, згідно з яким подарував ОСОБА_6 12/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1. Як вбачається із заяви (а.с.80), позивач при укладенні вказаного договору надавала згоду на дарування частини будинку, та зазначила, що будинок є їх спільною власністю.

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер (а.с.10).

Судом встановлено, що 28 квітня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належити на день його смерті і на що він за законом буде мати право, заповів своїй дочці ОСОБА_8.

Відповідно до положень ч.2 ст.62 СК України, дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрито спадкову справу, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є дружина - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із врахуванням положень ч.1 ст.70 та ст.104 СК України, враховуючи, що шлюбні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_5 припинились у зв'язку із смертю, з врахуванням угоди про дарування частини будинку, виходячи із рівності часток подружжя, суд вважає, що частка ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 становить 44/100.

У відповідності до положень ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції визначено Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 346 Цивільного Кодексу України визначено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що право розпорядження часткою у майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст.67 СК та не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку в спільному майні подружжя.

Тому позицію відповідача з приводу того, що позивач фактично відмовилась від своєї частики у спільному майні подружжя, суд вважає помилковою. Відмова позивача від спадкування частки померлого у спільному майні не позбавляє її права на власну частку у спільному майні. При цьому суд враховує, що у заяві від 24.06.2015 року позивач вказала, що на спірне майно вона не претендує, оскільки майно, що спадкується є особистою власністю померлого, однак це не відповідає положенням ст. 22 КпШС України. Окрім того, після складання такої заяви право власності в цілому на іншу особу на це майно не було зареєстровано, а отже відмова юридично не оформлена до кінця. При цьому в судовому засіданні представник позивача пояснив, що в даний час спадкоємець порушує права позивача, чинить перешкоди у користуванні належним майно, виділяє у користування позивача лише маленьку кімнату та обмежує її права власника.

З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що дійсно між сторонами існує спір з приводу права власності позивача на частку у майні, набутому подружжям за час перебування у шлюбі, такий є підставним, а тому слід визнати за ОСОБА_2 право власності на 44/100 ідеальних частин у праві власності на житловий будинок за адресою. АДРЕСА_1.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про визнання спірного будинку спільною власністю подружжя, оскільки у випадку задоволення такої вимоги це дасть підстави для реєстрацію права власності за подружжям в цілому, в той час, як частка будинку за згодою подружжя вже була відчужена до виникнення спору, а окрім того, один із подружжя помер і суд не вправі визнавати право власності на майно за померлою особою. Для захисту прав позивача суд вважає достатнім буде визнання у мотивах рішення факту належності спірного майна на час його створення подружжю.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача в рівних частках слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати -судовий збір в розмірі 1 280 грн. (а.с. 1)

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3), третьої особи Четвертої Львівської державної нотаріальної контори (м. Львів, вул. Зелена, 2, ) про визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 44/100 ідеальних частин у праві власності на житловий будинок за адресою. АДРЕСА_1, загальною площею 155,5 кв.м., житловою площею 102,4 кв.м. як спільного майна подружжя.

В решті в задоволенні вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рівних частках судовий збір в розмірі 1 280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень)

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Львівської області або через місцевий суд до Апеляційного суду Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення - 26.07.2018.

Суддя: Гирич С. В.