Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 308/15522/14-ц

провадження № 61-21216св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша ужгородська державна нотаріальна контора,

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2016 року у складі судді Монич О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що його баба - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була власником 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2. На випадок своєї смерті вона склала заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповіла своєму сину, його батьку, - ОСОБА_9, який в установленому законом порядку прийняв спадщину після матері, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, заповіт не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 є: він та ОСОБА_5, який відмовився від прийняття спадщини. 10 березня 2006 року він отримав у Першій ужгородській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у м. Ужгороді.

У листопаді 2014 року від свого брата - ОСОБА_5 він дізнався, що рішенням суду за останнім було визнано право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_9 - 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, яке у подальшому було скасовано за наслідком перегляду цього рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Крім того, достовірно знаючи, що після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняв її син - ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулася до суду із позовом про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_8, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 липня 2007 року було задоволено. На підставі цього рішення суду, ОСОБА_10 10 грудня 2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину.

22 квітня 2011 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу відчужила 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_4, який у подальшому, уклавши 05 листопада 2012 року договір купівлі-продажу, продав це майно ОСОБА_3

Вказуючи, що видача ОСОБА_10 свідоцтва про право на спадщину, яка складається із 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, та укладення договору купівлі-продажу з відчуження цього майна, порушують його права власності на спадкове майно, належне після смерті його батька - ОСОБА_9, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати, що ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, належним чином, в установлений законом строк прийняв після смерті своєї матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину у виді 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2;

- визнати недійсною і скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2007 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 10 грудня 2007 року, видане Першою ужгородською державною нотаріальною конторою ОСОБА_10 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 липня 2007 року, і скасувати державну реєстрацію права власності за вказаною особою;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_10 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Угородського міського нотаріального округу Борисовою Щ. С.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н. Ю.

- скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, здійснену на підставі договорів купівлі-продажу від 22 квітня 2011 року і від 05 листопада 2012 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів прийняття його батьком спадщини після смерті ОСОБА_8 Крім того, зміст заповіту, складеного ОСОБА_8, не свідчить, що його складено на користь батька позивача. Встановивши, що позивач не є власником спірного майна, суд вважав, що його права оспорюваними правочинами не порушуються і підстав для визнання їх недійсними немає.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів того, що його батько ОСОБА_9 вступив в управління та володіння спадковим майном по АДРЕСА_2 після смерті матері - ОСОБА_8, чи подав заяву про прийняття спадщини в установленому порядку, як це передбачено статтею 549 ЦК Української РСР, тому відсутні підстави для задоволення вимог про прийняття ОСОБА_9 спадщини після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. З урахуванням вказаного, відсутні й підстави для задоволення інших вимог, оскільки ОСОБА_1 і його батько ОСОБА_9 втратили своє право на прийняття спадщину у зв'язку з пропуском строків прийняття спадщини.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли безпідставного висновку, що факт прийняття його батьком спадщини після ОСОБА_8 не підтверджено належними і допустимим доказами, оскільки ОСОБА_13 (дружина ОСОБА_5) як свідок вказала, що ОСОБА_9 фактично вступив в управління і володіння спадковим майном. Всі інші його вимоги є також доведеними.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом установлено, що ОСОБА_8, яка є бабою ОСОБА_1, була власником 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2.

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 склала заповіт, згідно з яким належну їй 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, а також все інше майно, яке на день смерті буде їй належати, заповіла своєму сину - ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9

ОСОБА_9 заповіт не склав, спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є ОСОБА_1 і ОСОБА_5 (сторони у справі).

ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після батька - ОСОБА_1, а ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовився.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 липня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_10 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

На підставі цього рішення суду, ОСОБА_10 10 грудня 2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину.

22 квітня 2011 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу відчужила 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_4, який у подальшому, уклавши 05 листопада 2012 року договір купівлі-продажу, продав це майно ОСОБА_3

Вказуючи, що видача ОСОБА_10 свідоцтва про право на спадщину, яка складається із 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, та укладення договору купівлі-продажу з відчуження цього майна, порушують його права власності на спадкове майно, належне після смерті його батька ОСОБА_9, який фактично прийняв спадщин після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Оскільки ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, суди обґрунтовано при вирішенні спору керувалися положеннями Цивільного кодексу Української РСР.

Статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину:

якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини;

якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Встановивши, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження прийняття його батьком спадщини після смерті ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що, пропустивши строк прийняття спадщини, ОСОБА_9 і ОСОБА_1 втратили своє право на спадщину.

Таким чином, твердження позивача, що видача ОСОБА_10 оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину та укладення договору купівлі-продажу з відчуження спадкового майна, порушують його права на це майно як спадкоємця, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку підтверджують факт прийняття його батьком спадщини після смерті ОСОБА_8

Разом з тим, усі докази, на які посилається позивач, були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи, зокрема, судом апеляційної інстанції, який за результатами апеляційного розгляду виклав свої висновки щодо оцінки цих доказів в мотивувальній частині ухваленого рішення.

Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які обґрунтовано їх спростували.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилалася в ході розгляду справи та посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк