Справа № 463/5028/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/6521/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Леньо С.І. від 15 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЛичаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2017 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, відповідно до якого позов задоволити в повному обсязі. Вважає рішення незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи. Зазначає, що ОСОБА_5 з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, аліментів не сплачує з 28 квітня 2014 року. Зазначає, що враховуючи байдужість ОСОБА_5 до матеріального утримання малолітнього сина, відсутності повної батьківської уваги сину, відповідач надав добровільну згоду на тимчасовий виїзд за кордон Російської Федерації малолітньому сину ОСОБА_6 на період з 01.12.2014 року по 01.12.2015 року. За цей час перебування у своєї матері в Москві, малолітній ОСОБА_6 успішно закінчив 1-й клас «Б» МАОУ Домодедовської СОШ №1 та був переведений до 2-го класу цієї шкоди. Вказує на те, що на сьогоднішній день малолітній ОСОБА_6 продовжує успішно навчатися у вищевказаній школі, має друзів серед школярів та звик до обставин, що склалися. Місцем проживання дитина забезпечена, оскільки проживає у своєї, матеріально забезпеченої, матері. Крім цього, зазначає, що в позовних вимогах позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації малолітньому ОСОБА_6, оскільки поважає право батька на спілкування з дитиною. Також, вказує на те, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 вільно спілкується з із сином в соціальних мережах, що підтверджує те, що позивач не перешкоджає батькові спілкуватися з дитиною.

В судове засідання окрім позивача та її представника, решта учасників (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено суду не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, заперечення проти позову, відзиву на неї, а, також, пояснень учасників справи та їх представників у судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 3 ст. 51 Конституції України, ч. 7 ст. 7, ст.ст. 141, 157, 161 СК України, пункти 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка набрала чинності для України 27.09.1991р, ст.ст. 15, 313 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, правову позицію Верхового Суду України від 12.04.2017р. у справі № 6-15цс17, рішення Європейського суду у справі «Ельсхольц проти Німеччини» та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що позивач та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2., в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва. Відповідно до встановлених судом обставин, чого сторони не оспорюють і, що стверджується відповідною довідкою від 24.07.2016р. та характеристикою від 30.05.2016р., малолітній на даний час проживає разом з матір'ю в Московській області Російської Федерації, де навчається в загальноосвітній школі. Нотаріально посвідченою заявою від 29.11.2014р., копія якої долучена до матеріалів справи відповідач надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Російської Федерації на період з 01.12.2014р. по 01.12.2015р. Суд враховує, що предметом спору не є надання дозволу на постійне місце проживання дитини за кордоном, однак і надання такого дозволу для дитини, яка здобуває загальну освіту за кордоном і до досягнення нею 14 років в розумінні висновків Верховного Суду України не може ототожнюватись з конкретним, одноразовим виїздом за кордон, а з врахуванням тієї обставини, що після спливу строку дії попередньо наданого дозволу - 01.12.2015р. дитина до України повернута не була, в тому числі у період літніх канікул 2016 року, чого сторони не оспорюють, суд не вбачав жодних підстав для задоволення позову, адже в протилежному випадку, саме від волі позивача залежатиме можливість спілкування дитини з батьком, а це призведе до порушення принципу рівності прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини чим фактично відбудеться позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. При цьому, суд відкинув мотиви заперечення відповідача, відповідно до яких останній просить задовольнити позов частково, надавши дозвіл дитині на виїзд за межі України до Російської Федерації строком на один рік з 27.03.2017р. по 27.03.2018р. та зобов'язавши позивача не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином. В частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації строком на один рік з 27.03.2017р. по 27.03.2018р. спір між сторонами відсутній, адже відповідач не позбавлений можливості звернутись до нотаріуса для посвідчення відповідної заяви, що виключає необхідність винесення з цього питання судового рішення. Натомість, вимога щодо покладення на позивача обов'язку усунути перешкоди в спілкуванні з сином підлягає вирішенню в загальному порядку шляхом пред'явлення відповідного позову. Що стосується мотивів заперечення представників третьої особи про неналежного позивача, такі суд також відкинув, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 39 ЦПК України, законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Повноваження представника, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 42 ЦПК України посвідчуються серед іншого довіреністю фізичної особи.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом доОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації неповнолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. з матір'ю ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, 1975 р.н. до досягнення дитиною 14 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 9.08.2003р. зареєструвала з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17.07.2014р. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2., який після розлучення проживає разом з матір'ю. Остання самостійно несе витрати на утримання сина, оскільки відповідач проігнорував її відповідні вимоги про надання матеріальної допомоги. Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02.07.2014р., з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина, однак маючи реальну можливість брати участь у вихованні дитини, відповідач самоусунувся від виконання цього обов'язку та з 28.04.2014р. не сплачує аліментів. Вийшовши повторно заміж, переїхала на проживання до м. Москви Російської Федерації, куди, за попередньою згодою відповідача, забрала на проживання сина, який на даний час навчається в загальноосвітній школі Російської Федерації. Має намір тимчасово приїхати до України та привезти сина, однак відповідач відмовляється надати дозвіл на наступний виїзд дитини за кордон до Російської Федерації, де вважає, дитина матиме кращу можливість для фізичного, духовного та морального розвитку. У зв'язку з цим, просить надати такий дозвіл в судовому порядку.

Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також, відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатнихчленів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров'я людей.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім'ї, сім'ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров'ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров'я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов'язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони є батьками малолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.07.2014 року.

Сторони спільно не проживають та дитина сторін постійно проживає з матір'ю, позивачем по справі. Як стверджує позивач з 2014 року по даний час вона з сином фактично проживає в м.Домодєдово, Московської області Російської Федерації, хоча їх офіційне місце проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку є АДРЕСА_1. В склад їх сім'ї входить і мати позивача ОСОБА_4 (довідка про склад сім'ї а.с. 146).

В місці перебування у Росії позивач проживає з іншим чоловіком у цивільному шлюбі, у якому у них народилась друга дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 року (свідоцтво про народження а.с. 152).

Проживають позивач, чоловік, з яким вона на даний час проживає без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 (що є громадянином Азербайджанскої Респібліки) та їх спільний син, а також син сторін у певного ОСОБА_10 в місті Домодєдово Московської області Російської Федерації де позивач та син сторін взяті на облік (облікові картки а.с. 148-149).

Син сторін навчається у Домодєдовській СОШ №1 з 2015 року (характеристики, довідки зі школи (а.с. 11-12, 52-55, 150-151).

З 1.12.2015 року дитина сторін проживає за межами України без згоди батька, яким надано право на тимчасові поїздки за кордон до Російської Федерації в період з 1.12.2014 року по 1.12.2015 року.

На час розгляду справи апеляційним судом син сторін перебуває в Україні за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання його та матері (позивача по справі).

Відповідно до наведених вище норм закону тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

За відсутності згоди між батьками дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Згаданими нормами закону, дійсно не заборонено надання судом дозволу на право виїзду за межі України на довготермінове перебування (постійне перебування) малолітньої дитини за відсутності згоди одного з батьків стосовно цього, однак предмети таких спорів значно різняться.

Так, у випадку короткострокового виїзду за кордон для певної мети: відпочинок, оздоровлення, туризм, тощо перевірці підлягають виключно обставини необхідності перебування дитини за кордоном, країна перебування, період перебування, правомірність заперечення стосовно цього одного з батьків, тощо.

При наданні ж дозволу на довготривале (постійне) перебування за межами України перевірці, як мінімум потребують такі обставини як: місце постійного проживання одного з батьків та дитини; місце навчання дитини (у випадку досягнення відповідного віку); можливість відповідного матеріального забезпечення дитини протягом періоду перебування (джерела доходів); відповідне медичне забезпечення дитини; безпечність умов перебування дитини у місці перебування; способи та можливості спілкування та участі у вихованні дитини того з батьків хто залишається проживати в Україні; збереження родинних, особистих зв'язків дитини, мовного, культурного середовища, тощо.

Із позовної заяви та доводів позивача вбачається, що позивач по суті наполягає на довготривалому перебуванні дитини за межами України, а саме до 26.04.2022 року.

Відповідно, в такому випадку, заявлені нею вимоги із поданими доказами, включно із доказами, що були подані у суді апеляційної інстанції задоволені бути не можуть.

Так, по суті позивачем не доведено належними та допустимими доказами ні місце її постійного перебування за межами України; джерела доходів та можливість утримання сина за кордоном протягом тривалого періоду; склад її сім'ї; умови медичного забезпечення дитини; способи участі у спілкування та вихованні сина сторін батька та ін.

Зважаючи на наведене доводи апеляційної скарги слід вважати без підставними та саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Окремо щодо доводів органу опіки та піклування про неналежність представництва позивача її матір'ю ОСОБА_4, то такі, на думку колегії суддів, належно проаналізовані судом першої інстанції, а крім цього як позовну заяву, так і апеляційну скаргу позивач підтримала особисто як у своїх письмових поясненнях у матеріалах справи, так і особисто у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра