Справа 206/1676/16-ц
Провадження 2/206/47/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Абсолютний стиль», про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сум,

за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення пені та завданих збитків,

за участі представника позивача

за первісним позовом ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

24 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить розірвати договір купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року будівельних систем «Velox».Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1) на його користь грошові кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77 грн., та проценти за користування грошовими коштами у сумі 97427,23грн. Всього 207010 грн., 00 коп. (том 1 а.с.1-5, 41-45).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, 29 квітня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу №022904-6 будівельних систем «Velox», виробництва Чеської Республіки, вартість яких складала в день укладення договору 109528,77грн. Згідно умов договору (п.2.1.) позивачем було сплачено повну вартість товару у повному обсязі шляхом попередньої оплати на суму 109528,77грн. Оплата була здійсненою в день укладення договору. За умов п.2.2. договору товар мав бути поставленим протягом 30 робочих днів з дня отримання повної оплати але не пізніше 10 червня 2008 року за адресою вул. Прибрежна, 52 м. Дніпропетровськ. У звязку з не поставкою товару 10 червня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 за умовами якої сторони дійшли згоди про залишення зазначеного товару на відповідальне зберігання на складі приватного підприємця ОСОБА_2 та про відсутність взаємних претензій. 23 жовтня 2008 року, між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору, згідно якої сторони домовились розірвати договір та, за умови, що протягом 14 днів з дати підписання додаткової угоди відповідачем буде здійснено повернення частини вартості товару у розмірі 83 620 грн. В результаті невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за додатковою угодою №2, листом від 14 січня 2009 року ним було запропоновано поставити товар до 30 січня 2009 року на умовах укладеного договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року. Саме у цей день, 30 січня 2009 року, відповідачем, як встановлено рішенням суду було нібито здійснено поставку невідомого йому товару за невідомою адресою у той час як у договорі сторони визначили адресу: (м. Дніпропетровськ., вул. Прибрежна, 52). В результаті невиконання зобовязань за договором з боку відповідача, він 12 квітня 2009 року повідомив відповідача про розірвання договору, але відповідач листом від 22 квітня 2009 року висловила свою незгоду з розірванням договору та повідомила про готовність здійснити поставку. Листом від 10 червня 2009 року, він просив здійснити поставку товару на умовах договору за адресою: м. Дніпропетровськ., вул. 20 років Перемоги, 34а, а саме 22 червня 2009 року у період часу протягом з 15:00 до 17:00 годин. Відповідач 16 червня 2009 року повідомила про готовність здійснити поставку та вказала про необхідність забезпечити з його боку присутність вантажників на місці здійснення поставки. Але, незважаючи на численні домовленості, товар в кінцевому результаті поставленим так не був. За фактом порушення прав споживача, він в липні 2011 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року розірваним з 12 квітня 2009 року та стягнення суми попередньої оплати у сумі 109582,77грн. та пені за несвоєчасне виконання зобовязання. Вказані обставини були предметом судових розглядів починаючи з липня 2011 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 20 вересня 2012 року позовні вимоги були задоволені частково, визнано договір купівлі-продажу від 29 квітня 2008 року розірваним з 12 квітня 2009 року та стягнуто на його користь 109528,77 грн. В іншій частині відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано та винесено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, визнано договір розірваним з 12 квітня 2009 року та стягнуто на його користь частину суми попередньої оплати у розмірі 83620 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 липня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалюючи рішення від 19 березня 2015 року, апеляційний суд Дніпропетровської області, відмовляючи у задоволенні його позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу розірваним з 12 квітня 2009 року прийшов до висновку, що « ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовились від виконання додаткових угод №1 від 10 червня 2008 року та №2 від 23 жовтня 2008 року та продовжили керуватися умовами первинної редакції договору N2022904-6 від 29 квітня 2008 року та його виконувати.» Вказану позицію підтримав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 22 липня 2015 року в перегляді якої було відмовлено Верховним Судом України від 01 грудня 2015 року. Отримавши вказані рішення, та за результатом розгляду справи у судах апеляційної та касаційної інстанції йому стало відомо що договір, який в силу імперативного припису вважається розірваним, за висновками суду, є діючим, а відтак, враховуючи п.7.2. договору діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Враховуючи вказані висновки, він листом від 11 березня 2016 звернувся на адресу відповідача з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2009 будівельних систем «Velox» та повернення суми попередньої оплати а також відсотків за використання сплачених коштів з дня попередньої оплати по день фактичного їх повернення. Натомість, а ні товару а ні повернення коштів, станом на день звернення із даним позовом до суду, він не отримав. Відповідачем, починаючи з 2009 року не було здійснено жодної дії яка б свідчила про намір виконати свої зобовязання за договором та станом на день звернення до суду, майже 8 років неправомірно утримуються кошти сплачені у якості попередньої оплати. Ані вимоги прийняти товар, а ні відмови від договору від відповідача починаючи з 25 жовтня 2009 року на його адресу не надходили. Таким чином його права є порушеними та підлягають судовому захисту. Він керуючись п.7.3 Договору, звернувся на адресу відповідача з пропозицією розірвати договір та повернути суму попередньої оплати та відсотки за користування грошима. Проте відповідач жодним передбаченим законом правом не скористалася.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 20 червня 2017 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2015р. встановлено наступні обставини, які не підлягають доказуванню: факт належної поставки ФОП ОСОБА_2 товару (на умовах передбачених договором) та необгрунтованої відмови ОСОБА_1 приймати цей товар. Факт відмови ОСОБА_1 та ФОН ОСОБА_2 від виконання додаткових угод та в подальшому керувались умовами первинної редакції договору. Факт того, що ФОП ОСОБА_2 не порушувала умови договору. Факт того, що ФОП ОСОБА_2 не відмовляється виконувати умови договору. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, вбачається, що договір не виконується саме з вини ОСОБА_1 бо останній необгрунтовано відмовляється приймати товар, тому твердження ОСОБА_1 про істотне порушення умов договору з боку ФОП ОСОБА_2 необгрунтоване, надумане, а тому не заслуговують на увагу суду. В позовній заяві ОСОБА_1, як на підставу розірвання договору посилається на істотне порушення договору з боку ФОП ОСОБА_2, зокрема на те, що остання не поставила товар. Проте ФОП ОСОБА_2 не відмовляється виконати договір в її діях відсутня вина, що підтверджується рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2015р., а тому не підлягає доказуванню.

Таким чином, ОСОБА_1 недоведено порушення ФОП ОСОБА_2 умов договору, в тому числі істотного та як наслідок відсутні підстави для розірвання спірного договору. Покупець може вимагати повернення сум попередньої оплати та проценти за користування коштами, але ж в разі якщо прадовець порушив умови договору та не передав товар у встановлений строк. Як встановлено судом апеляційної інстанції в рішенні від 19.03.2015р. договір не виконано саме з вини ОСОБА_1, бо він відмовляється його приймати, а ФОП ОСОБА_2 в свою чергу здійснювала поставку товару відповідно до строків передбачених договором. Таким чином, ОСОБА_1 сам порушив умови договору, а тому у нього немає ніяких законних підстав стягувати з ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у сумі попередньої оплати за товар та проценти за користування коштами на підставі ст.693 ЦК України. Також виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом. Ні договором купівлі-продажу від 29.04.2008р. ні будь-яким законом не передбачено в даному випадку повернення ФОП ОСОБА_2 того, що було виконано ОСОБА_1 за договором до моменту розірвання, в тому числі і повернення попередньої оплати за договором. Також, чинним законодавством не визначено, що до договору купівлі-продажу застосовуються положення про позику, як і не передбачено цього самим договором кугіівлі- продажу від 29.04.2008р. та ст.ст. 1046-1049 ЦК України, якими врегульовано відносини позики і не випливає цього із характеру спірних відносин сторін. Таким чином, договори поставки і позики є не подібними, а різними за своєю правовою і продою та регулюють різні види цивільних правовідносин, в зв'язку з чим застосування положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України по аналогії закону не відповідає суті спірних правовідносин сторін та фактичним обставинам справи. Таким чином, умовами договору купівлі-продажу від 29.04.2008р., розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору купівлі-продажу положень про позику. Враховуючи викладене просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (том 1 а.с.207-211).

20 липня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що у своїх заперечення ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на встановленні обставини у рішенні апеляційного суду вказує на те, що нею не порушувались умови договору оскільки, остання, направила листа, в якому вказала, що приймаючи до уваги факт неприйняття ним товару 30 січня 2009 року, наступна поставка повинна здійснюватися за його рахунок. Але, апеляційним судом в зазначеній частині рішення констатується той факт, що вдіях відповідача відсутнє одне з порушень умов договору, а саме відмова від поставки. Судом не було встановлено факт належного виконання умов договору і виконання взятого на себе зобовязання поставити товар на умовах договору. Сам по собі лист відповідача з проханням забезпечити прийняття вантажу зарахунок позивача не свідчить про належне виконання його умов а саме належної поставки. Поставка взагалі всупереч умовам договору не здійснювалась. За умов п.2.2. договору товар мав бути поставленим протягом 30 робочих днів з дня отримання повної оплати але не пізніше 10 червня 2008 року за адресою вул. Прибережна, 52 м.Дніпропетровськ. Листом від 10 червня 2009 року, позивач просив здійснити поставку товару на умовах договору за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. 20 років Перемоги, 34а, а саме 22 червня 2009 року у період часу протягом з 15:00 до 17:00 годин. Відповідач 16 червня 2009 року повідомила позивача про готовність здійснити поставку та вказала про необхідність забезпечити з боку позивача присутність вантажників на місці здійснення поставки. Але, незважаючи на численні домовленості, товар в кінцевому результаті поставленим так і не був. Товар не був поставленим, а ні 22 червня 2009 року, як про те наполягав позивач у своєму листі від 16 червня 2009 року, а ні до теперішнього часу. Проте, за умовами договору (п.2.6.) покупець здійснює прийом товару за цим договором протягом одного повного робочого дня з моменту поставки товару за адресою визначеною у п.2.3. цього договору. При цьому, товар за умов п.2.2. договору мав поставити саме відповідач. Відповідач в своїх запереченнях посилається на факт того, що остання не відмовляється виконувати умови договору посилаючись на рішення апеляційного суду від 19 березня 2015 року та, що в діях відповідача відсутня вина. Вказане рішення було прийнятим ще 19 березня 2015 року. Починаючи з 19 березня 2015 року відповідач умов договору не виконала. Позивач, керуючись п.7.3 Договору, 11 березня 2016 звернувся на адресу відповідача з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року будівельних систем «Velox» та повернення суми попередньої оплати а також відсотків за неправомірне використання сплачених коштів з дня попередньої оплати по день фактичного їх повернення. Натомість, а ні товару а ні повернення коштів, станом на день звернення позивача :з даним позовом до суду, позивач не отримав. Ані вимоги прийняти товар, а ні відмови від договору від відповідача починаючи з 25 жовтня 2009 року на адресу позивача не надходили. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року не є підставою для припинення правовідносин за договором купівлі-продажу, рівно як і не свідчить про належне виконання умов договору з боку відповідача починаючи з дати ухвалення рішення. Приписом ч.2 ст.693 ЦК України, чітко унормовано, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Таким чином, закон чітко вказує про правомірність застосування до вказаних правовідносин положень ст.536 якою регламентовано нарахування відсотків. За приписом ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Проте, договором розмір процентів не встановлений. В такому випадку відповідно до ч.1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч.1 ст. 1048 ЦК України, згідно якої, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (том 2 а.с.200-204).

20 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_4 особа-підприємець ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, в якій просить суд розірвати договір купівлі-продажу №022904-6 будівельних систем «Velox», виробництва Чеської республіки, укладений 29.04.2008р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 «ІПН НОМЕР_1, 49100, АДРЕСА_1) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, 49127, м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Панфіловців, 3). Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 пеню в розмірі 7 999,54 грн. за період 20.04.2016р. по 20.04.2017р. Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 завдані збитки в розмірі 146 580 грн. за період з 01.03.2012р. по 01.01.2017р. Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн. і інші судові витрати по справі покласти на ОСОБА_1 (том 2 а.с.2-8).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 особа-підприємець ОСОБА_2 посилається на те, що 29.04.2008р. між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу №022904-6. Відповідно до п.1.1., 1.2. Договору продавець зобов'язується поставити будівельні системи «Velox», виробництва Чеської республіки, а покупець прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору. Вартість товару по даному Договору складає 109 582,77 грн. Відповідно до п.2.1, 2.2., 2.3. Договору, протягом 2 (двох) робочих днів, після підписання сторонами договору, покупець оплачує товар шляхом перерахування 100% передоплати на розрахунковий рахунок продавця, відповідно до розділу «1» цього Договору. Продавець поставляє покупцеві товар по даному договору, протягом 30 (тридцяти) робочих днів з менту отримання повної суми, узгодженої сторонами відповідно до розділу «1» цього договору, але не пізніше 10 червня 2008. Адреса поставки та розгрузка товару по даному договору: м. Дніпропетровськ, вул. Прибрежна, 52. Вищезазначені правовідносини вже неодноразово розглядаюсь судами м. Дніпропетровська та при їх розгляді надавалась відповідна оцінка діям ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1, щодо виконання ними своїх обовязків за договором. 19.03.2015р. апеляційним судом Дніпропетровської області винесено рішення, яким рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2012р. - скасував та ухвалив нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до приватного підприємства ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів моральної шкоди та неустойки - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного підприємця ОСОБА_2 пеню за договором купівлі-продажу №022904-6 від 29.04.2008р. за період з 01.12.2010р. по 01.03.2012р. у розмірі 9 993,95грн. та витрати на зберігання товару за період з 01.02.2009р. по 30.09.2009р. в розмірі 7 528,00грн., а всього 27 521,95грн. Вказане рішення залишено в силі ухвалою ВССУ від 22.07.2015р. в перегляді якої було відмовлено ухвалою Верховного Суду України від 01.12.2015р.. що також підтверджує ОСОБА_1 в своєму позові. Підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути належним чином доведене невиконання сторонами договору хоча б одного з його обов'язків передбачених договором. Відповідно до п.1.1., 2.6. Договору покупець зобовязаний прийняти товар відповідно до умов договору. Покупець здійснює приймання товару по даному Договору протягом одного повного робочого дня з моменту поставки товару за адресою, зазначеного в п.2.3 даного Договору. Як встановлено рішенням суду, ОСОБА_2 намагалась виконати умови договору поставила товар за адресою, яка була погоджена з ОСОБА_1, але останній необгрунтовано відмовився його отримувати та в послідуючому також вчиняв дії направлені на неотримання від ФОП ОСОБА_2 Таким чином, ОСОБА_1 не виконує свої обовязки за договором, щодо прийняття товару, тобто договір не виконується саме з вини ОСОБА_6 ОСОБА_1 відмовляється приймати замовлений, оплачений та доставлений товар, що є істотним порушенням умов договору, бо ФОП ОСОБА_2 значною мірою, позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні Договору, а саме на доставку та передачу ОСОБА_1 замовленого ним товару. З огляду на наявність істотного порушення ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу, яке позбавляє ФОП ОСОБА_2 того, на що вона розраховувала при укладені даного договору, та як наслідок - підстави для розірвання договору купівлі-продажу відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України. Відповідно до п.5.2 Договору, в разі невмотивованої відмови покупця від приймання товару, та або несвоєчасної прийомки товару за даним договором, покупець виплачує продавцю пеню в розмірі 0,02% від суми договору за кожен день прострочення, а також всі витрати, які з цим пов'язані. Як вбачається зі змісту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2015р. договір купівлі-продажу не розірвано та діє до теперішнього часу. А тому відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_2 повинна була виконувати умови спірного договору та з цією метою повинна була належним чином зберігати товар аби в подальшому виконати свій обов'язок. В грудні 2016р. ОСОБА_2 дізналась, що ОСОБА_1 звернувся до неї з позовом про розірвання :даного договору і тому подальше зберігання товару стало для неї не доцільним. Тому, вона вирішила скористатись своїм правом передбаченим ст.690 ЦК України та продати цей товар. Так, в лютому 2017р. на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2017р. товар було відчужено.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився приймати товар, ОСОБА_2 змушена була передати його на зберігання. В результаті невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за договором, ФОП ОСОБА_2 понесла реальні збитки, що виразилось в оплаті послуг по зберіганню товару, який ОСОБА_1 відмовився приймати. Пеня та збитки були стягнуті рішенням суду, але за інші періоди. Оскільки договір продовжував дію і діє до теперішнього часу, тому вона має право стягувати пеню та витрати на зберігання за інші періоди в рамках позовної давності.

20 липня 2017 року представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що предметом зустрічної позовної заяви є вимога про розірвання договору, стягнення пені та завданих збитків. Позовні вимоги обґрунтовуються порушенням з боку відповідача умов договору купівлі-продажу №022904-6 від 29.04.2008 року. Заявлені позовні вимоги вже були предметом розгляду між тим ж сторонами та на тих же підставах, про що свідчить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 20 вересня 2012 року, яким відповідачу за первісним та позивачу ФОП ОСОБА_2 за зустрічним було відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, вказане рішення Кіровського суду м.Дніпро було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 було задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 пеню за договором купівлі-продажу №022904-6 від 29.04.2008 року за період з 01 грудня 2010 року по 01 березня 2012 року та витрати на зберігання товару за період з 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року. Заявлені позовні вимоги у зустрічній позовній заяві є необгрунтованими, надуманими, спрямованими на затягування вирішення позовних вимог ОСОБА_1 які вже по суті були розглянуті та задоволені заочним рішенням від 04 жовтня 2016 року. Звертаючись до суду із вимогою про розірвання договору купівлі-продажу №022904-6 від 29.04.2008 року, відповідач за зустрічним позовом фактично визнає тотожну позовну вимогу позивача за первісним позовом. Позивач за зустрічним позовом зазначає (тим самим підтримує позицію ОСОБА_1 за первісним позовом) про те, що відповідно до ч.4 ст.690 ЦК України, якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитись від договору купівлі-продажу. Починаючи з 19 березня 2015 року (дата винесення рішення апеляційним судомі, ФОП ОСОБА_2 правом на яке вона посилається не скористалась, як і не виконала свого обвязку поставити оплачений товар. Вимога про стягнення пені вже була предметом судового розгляду. У ФОП ОСОБА_2 право предявити вимогу прийняти товар до ОСОБА_1, виникло що найменше з дати прийняття рішення апеляційним судом Дніпропетровської області. Більше того, термін в один рік щодо позовної давності відносно стягнення пені починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Пеня в силу закону на не грошові зобовязання нарахованою бути не може, а навіть якщо це було б можливим, відносно такої вимоги пропущено термін позовної давності. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, позовні вимоги про стягнення вартості сплачених послуг за зберігання товару ФОП ОСОБА_2, було задоволено частково. Задовольняючи в цій частині позовні вимоги суд апеляційної інстанції зазначив, зокрема, що враховуючи положення ч.2 ст.690 ЦК України стосовно розпорядження товаром у розумні строки, судова колегія вважає за можливе задовольнити ці позовні вимоги частково, тобто до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою. Таким чином, апеляційний суд обмежив термін за який було нараховано відповідну плату. Посилаючись на наявність розміру заподіяного збитку, пПозивач за зустрічним позовом посилається на те, що ОСОБА_1 відмовився приймати товар, а остання змушена була передати його на зберігання, що підтверджується відповідними договорами відповідального зберігання, актів приймання передачі виконаних робіт, товарними чеками. За висновком апеляційного суду Дніпропетровської області, продавець мала за приписом ч.2 ст.690 розпорядитись товаром у розумний строк. До того ж, умови договору купівлі-продажу №022904-6 від 29.04.2008 року, не містять жодного пункту відносно обовязку продавця за рахунок покупця зберігати товар. Покупець не несе відповідальності за зобовязаннями продавця. Що стосується витрат понесених на правову допомогу, то як зазначено в акті №2 від 03.04.2017 року у вказану вартість увійшли послуги з: підготовка апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду у справі про відкриття провадження, участь у судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу про відкриття провадження по справі. Проте ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2107 року, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на ухвалу самарського районного суду від 19.05.2016 року залишено без задоволення. Тому вказані витрати не можуть бути покладені на відповідача (том 2 а.с.209-213).

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні наполягав на задоволенні первісного позову з підстав викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом ФОП ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолютний стиль» ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що в лютому 2008 року до них звернувся з листом ОСОБА_1 з приводу систем «Velox». Надав проект будинку. Йому було надано сертифікат відповідності. У квітні вони домовилися усно, що ОСОБА_1 буде купувати системи «Velox», тому вони зробили замовлення на фабрику у Чехію з урахуванням замовлення. ОСОБА_1 хотів розрахуватися готівкою, але вони не можуть приймати готівку понад 10000грн. Саме тому було задіяно ФОП ОСОБА_2 У 2009 році товар було передано ОСОБА_2 Після відмови ОСОБА_1 прийняти товар були спроби його реалізувати, проте частинами він не хотів продавати, тільки всю партію.

25 березня 2016 року ухвалою судді відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сум (том 1 а.с.7).

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 04.04.2016 року подав апеляційну скаргу (том 1 а.с.9-11).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с.29-30).

Ухвалою судді від 12 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (том 1 а.с.33).

19 травня 2016 року ухвалою судді відкрито провадження по справі і призначено до попереднього розгляду (том 1 а.с.63).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року позов задоволено. Договір купівлі-продажу № 022904-6 від 29 квітня 2008 року будівельних систем "Velox", укладений між приватним підприємцем "Савіною Іриною Віталіївною" та ОСОБА_1 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2) грошові кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн., та проценти за користування грошовими коштами у сумі 97427,23грн., а загалом 207010 (двісті сім тисяч десять) гривень 00 коп. Стягнуто із ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1102,40грн. (том 1 а.с.90-95).

26 грудня 2016 року ОСОБА_4 особа-підприємець ОСОБА_2 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення (том 1 а.с.107-112).

Ухвалою судді від 26 грудня 2016 року прийнято заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення і призначено до розгляду (том 1 а.с.128).

Ухвалою судді від 03 січня 2017 року скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, ухвалене 04 жовтня 2016 року по цивільній справі № 206/1676/16-ц, провадження № 2/206/546/16 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі продажу та стягнення сум. Призначено справу до розгляду в загальному порядку до судового розгляду (том 1 а.с.136).

03 лютого 2017 року ОСОБА_4 особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська про відкриття провадження від 19 травня 2016 року (том 1 а.с.147-150).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2016 року залишено без змін (том 1 а.с.191-194).

10 липня 2017 року судом зустрічну позовну заяву ФОП ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісчним позовом ОСОБА_1

Ухвалою судді від 30 січня 2018 року провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсолютний стиль", про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі продажу та стягнення сум - зупинено до розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області цивільної справи № 2-2646/2011 провадження 2/0418/837/2012 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу розірваним та стягнення збитків та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди (том 2 а.с.238).

19 квітня 2018 року від позивача за первісним позовом ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі (том 2 а.с.240).

Ухвалою від 23 квітня 2018 року поновлено провадження у цивільній справі за ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсолютний стиль" про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі продажу та стягнення сумм, за зустрічним позовом ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення пені та завданих збитків (том2 а.с.242).

Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, відповідача і його представника, представника третьоъ особи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю, зустрічну позовну заяву ФОП ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що 29 квітня 2008 року між ОСОБА_1 (за текстом договору - Покупець) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (за текстом договору - Продавець) укладено договір купівлі-продажу №022904-6, за умовами якого остання зобовязалась поставити позивачу будівельну систему «Velox» вартістю 109528,77 грн. (том 1 а.с.47-48).

Відповідно до пункту 2.2 договору Продавець зобов'язаний передати товар Покупцеві протягом 30 днів з моменту повної оплати товару, але не пізніше 10 червня 2008 року.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що товар поставляється за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Прибрежна,52.

Умовами договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року передбачено, що розвантажувальні роботи за адресою поставки не включаються до вартості товару (п. 2.7).

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у разі немотивованої відмови покупця прийняти товар, або несвоєчасне прийняття товару по даному договору, покупець виплачує продавцю пеню в розмірі 0,02% від суми договору за кожний длень прострочки, а також усі витрати повязані з цим.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що у разі порушення строку поставки товару по даному договору більш ніж на 5 робочих днів, продавець виплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості товару по даному договору, за кожен день прострочки.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що договір вступає в законну силу з моменту підписання сторонами і внесення покупцем попередньої оплати та діє до його повного виконання сторонами.

Відповідно до п. 7.3. договору, договір може бути розірваний тільки зі згоди обох сторін і після підписання сторонами відповідної згоди.

На виконання вимог зазначеного договору ОСОБА_1 було сплачено вартість товару, що не заперечувалось сторонами.

10 червня 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу № 022904-6 від 29 квітня 2008 року, за умовами якої (п. п. 1, 2) сторони дійшли згоди про залишення зазначеного товару на відповідальне зберігання на складі приватного підприємця ОСОБА_2 та про відсутність взаємних претензій з питань: немотивованої відмови покупця від товару або несвоєчасного прийому товару, порушення строків поставки товару більше ніж на 5 днів, неповної поставки товару у визначений договором від 29 квітня 2008 року строк, сплати відповідного розміру пені за порушення кожної із зазначених вище умов (том 1 а.с. 49).

23 жовтня 2008 року між сторонами укладена додаткова угода № 2 до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2008 року, за умовами якої вони дійшли згоди про розірвання договору купівлі-продажу з викупом продавцем будівельної системи «Velox» за 83620,00 грн., вартість якої ОСОБА_2 зобовязалась виплатити протягом чотирнадцяти днів з моменту укладення додаткової угоди № 2 (том 1 а.с.50).

Листом від 14 січня 2009 року, ОСОБА_1 запропонував поставити товар до 30 січня 2009 року на умовах укладеного договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року (том 3 а.с.6).

В своєму листі від 12 квітня 2009 року ОСОБА_1, у звязку із невиконанням ОСОБА_2 зобовязань за укладеним договором, повідомив про свій намір розірвати укладений договір № 022904-6 від 29 квітня 2008 року (том 3 а.с.7).

У відповідь, листом 22 квітня 2009 року, ОСОБА_2 повідомила його, що вона виконує умови укладеного договору, натомість внаслідок неготовності ОСОБА_1 отримати товар з різних причин, договір не виконується (том 3 а.с.10).

В наступному листі, 10 червня 2009 року, ОСОБА_1 просив здійснити поставку товару згідно до умов договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20 років Перемоги, 34а, 22 червня 2009 року у період часу з 15:00 по 17:00 годин (том 3 а.с.8).

Листом від 16 червня 2009 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про готовність здійснити поставку товару проте, у звязку з тим, що минула поставка не відбулася з вини ОСОБА_1 (відсутність вантажників) просила забезпечити відвантаження вантажу за його рахунок (том 3 а.с.11).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року первісний позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу від 29 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2, розірваним з 12 квітня 2009 року. Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 109528,77 грн. У іншій частині первісного позову та у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1 а.с.52-53).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 липня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 1 а.с.54-57).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до приватного підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів, моральної шкоди та неустойки відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного підприємця ОСОБА_2 пеню за договором купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року за період з 01 грудня 2010 року по 01 березня 2012 року у розмірі 9993,95 грн. та витрати на зберігання товару за період з 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року в розмірі 17528,00 грн., а всього 27521,95 грн. Приватному підприємцю ОСОБА_2 у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 275,22 грн. (том 1 а.с.58-61, 116-118).

У відповідності до ч. 4, 7 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року встановлено, що що саме ОСОБА_1 було немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару.

Також встановлено, що розумні строки, за зберігання товару ФОП ОСОБА_2 до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із позовом у 2009р.

З наданих ОСОБА_2 документів вбачається, що 01 березня 2012 року, 01 січня 2013 року, 06 січня 2014року, 01 січня 2015 року 01 січня 2016 року01 січня 2017р. вона передала на зберігання придбаний ОСОБА_1 товар (том 2 а.с.34-181).

Відповідно до копій договорів зберігання товару, товарних чеків, актів прийому-передачі матеріалів на зберігання, актів виконаних робіт за цими договорами, послуги по зберіганню товару надавались по грудень 2017 року.

01 лютого 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 продала фізичній особі-підприємець ОСОБА_9 товар (будівельні системи «Velox»), що підтверджується договором купівлі-продажу і додатком до договору, актом приймання-передачі (том 2 а.с.30-33).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду, на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто, у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суд не вбачає наявних істотних порушень умов укладеного договору в розумінні ст. 651 ЦК України з боку ОСОБА_2

Крім цього, навпаки саме ОСОБА_1 немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару, що підтверджується відсутністю його відповіді на лист ОСОБА_2, в якому вона вказала, що приймаючи до уваги факт неприйняття ним товару, наступна поставка повинна здійснюватись за його рахунок. Тобто своїх заперечень, з приводу запропонованого ОСОБА_2 в листі варіанту поставки, ОСОБА_1 не висловив.

Тому дії ФОП ОСОБА_2 відповідали умовам договору та домовленостям сторін.

Такого ж висновку дійшов і апеляційний суд Дніпропетровської області у своєму рішенні від 19 березня 2015 року і Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 02 липня 2014 року залишаючи рішення без змін.

З цього часу нічого не змінилося, жодних дій ОСОБА_1 не вчинялося, договір продовжує свою дію. Тому досі ОСОБА_1 не мотивована відмова від прийняття товару.

Підтвердження отримання ОСОБА_2 пропозиції ОСОБА_1 про розірвання договору в матеріалах справи відсутнє.

Отже, всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження істотних порушень умов укладеного договору з боку ОСОБА_2 Відсутність доказів є підставою для відмови в задоволені позову.

ОСОБА_1 також не доведено настання реальних збитків та (або) упущеної вигоди, продавець не відмовляється виконати умови зобовязання, в його діях відсутня вина, отже відсутні підстави для розірвання договору з підстав викладених у позові ОСОБА_1

Проте, оскільки судом встановлено, що саме ОСОБА_1 було проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару, тобто у невиконанні договору наявна вина ОСОБА_1, то договір купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року слід розірвати з наявних істотних порушень умов укладеного договору в розумінні ст. 651 ЦК України з боку ОСОБА_1

Тому позовні вимоги за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн. та процентів за користування грошовими коштами у сумі 97427,23грн. суд виходить з наступного.

Згідно із чч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-158цс12.

Суд встановив, що відповідач ФОП ОСОБА_2 отримала кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн. відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року до до виникнення спору про розірвання цього договору.

Істотні порушення договору зі сторони ФОП ОСОБА_2 судом не встановлені.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн. задоволенню не підлягають.

Оскільки не підлягають поверненню кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн., то і не підлягає поверненню і інші кошти нараховані на цю суму.

Крім цього проценти не передбачені укладеним договором.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами у сумі 97427,23грн. задоволенню також не підлягають.

Що стосується вимог зустрічного позову ТОВ ОСОБА_2 про стягнення пені в розмірі 7999,54грн. за період 20.04.2016р. по 20.04.2017р. і збитків в розмірі 146580грн. за період з 01.03.2012р. по 01.01.2017р. суд виходить з наступного.

Так дійсно ОСОБА_1 було проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару у 2009 році, пеня передбачена п. 5.2 договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року, а саме: у випадку невмотивованої відмови покупця від прийому товару, та/або у випадку несвоєчасної прийомки товару, покупець виплачує продавцю пеню в розмірі 0,2 % від суми договору за кожен день прострочення, а також витрати, які з цим повязані.

Проте пеня повязана з порушенням умов договору, а саме у випадку невмотивованої відмови покупця від прийому товару, та/або у випадку несвоєчасної прийомки товару.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не прийняв товар ще у 2009 році і після цього жодних дій не вчиняв, тому відсутня його винна поведінка і підстав для стягнення пені в розмірі 7999,54грн. за період 20.04.2016р. по 20.04.2017р. немає.

Відповідно до частин 1-2 ст. 690 ЦК України, якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товару, переданого продавцем, він зобов'язаний забезпечити схоронність цього товару, негайно повідомивши про це продавця. Продавець зобов'язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.

ОСОБА_1 відмовився від прийняття товару у 2009 роцу, справа між сторонами розглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року встановлено розумні строки стосовно розпорядження товаром ФОП ОСОБА_2 та стягнуто на користь підприємця ОСОБА_2 вартість сплачених нею послуг за зберігання товару за період 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року, тобто до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із позовом.

Зберігання товару ФОП ОСОБА_2 протягом 8 років з 2009р. по 2017р. і розпорядження ним лише у лютому 2017 року виходить поза розумні строки.

Тому вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків в розмірі 146580грн. за період з 01.03.2012р. по 01.01.2017р. задоволенню не підлягають.

Вирішуючи вимогу позивача за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2в. про стягнення на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 12000,00грн. суд виходить з наступного.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові ОСОБА_10 Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи повязані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В якості доказу витрат на правову допомогу, позивач за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 надала копію договору про надання правової допомоги від 27 січня 2017 року укладеного між нею і адвокатським обєднанням «Адвокатська компанія «Верум», в особі Старшого партнера ОСОБА_7 (том 2 а.с.182-183).

У відповідності до п. 3.1 цього договору вартість правової допомоги за договором визначається у розмірі 4000,00грн. за 8 робочих годин на місяць.

З наданих копій рахунків-фактура від 27 січня 2017р., 27 лютого 2017р., 27 березня 2017р., виписки з особового рахунку з 01.01.2017 року по 18.04.2017р., довідки про надходження коштів за договором про надання правової допомоги за правову допомогу ФОП ОСОБА_2 сплатила 12000,00грн. (том 2 а.с.186-190).

Згідно акту № 1 від 01 березня 2017 року приймання-переджачі виконаних робіт 4000грн., згідно акту №2 від 03 квітня 2017 року 4000грн., згідно акту № 3 від 19 квітня 2017 року 4000грн. Оплата витрат на правову допомогу за одну годину складає 500грн. (том 2 а.с.191-193).

Як зазначено в акті №1 від 01.03.2017 року у вартість увійшли послуги з: попереднього опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультації;

Як зазначено в акті №2 від 03.04.2017 року у вартість увійшли послуги з: підготовка апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду у справі про відкриття провадження, участь у судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу про відкриття провадження по справі, консультування клієнта щодо правової позиції.

Як зазначено в акті № 3 від 19 квітня 2017 року у вартість увійшли послуги з: підготовки та подання до суду заперечень проти позову ОСОБА_1, підготовка та подання до суду зустрічної позовної заяви.

Таким чином, враховуючи те що, за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 задоволено лише одну вимогу немайнового характеру, представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 приймав участь лише в двух судових засіданнях: 22 червня 2017р., яке тривало 20 хвилин і 10 липня 2017 року, яке тривало 1 год.40хв., тобто загалом дві години, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2107 року, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду від 19.05.2016 року про відкриття провадження залишено без задоволення, на користь ФОП ОСОБА_2 з пігіна підлягає стягненню 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Також відповідно ст.. 141 ЦПК України на користь ФОП ОСОБА_2 підлягає стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 76-82, 89, 141, 227- 229, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу № 022904-6 будівельних систем «Velox», укладений 29 квітня 2008 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 (вул. ОСОБА_11 (колишня ОСОБА_12), буд. 3, м.Дніпро, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн., та 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу, загалом 2640 (дві тисячі шістсот сорок) гривень 00 коп.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2018 року.

Суддя А.О. Сухоруков