Постанова

Іменем України

12 липня 2018 року

м. Київ

справа № 222/1366/16-ц

провадження № 61-29905 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - виконавчий комітет Нікольської селищної ради,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 березня 2017 року у складі суддів Вайновської О. Є. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А.,

Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Нікольської селищної ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування рішення. Під час розгляду справи судом до участі у справі залучено третю особу ОСОБА_6

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 1996 року проживала з ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 вересня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

За час спільного проживання за її кошти було істотно збільшено домоволодіння за рахунок побудови господарських споруд та проведено ремонтні роботи у будинку.

Рішенням виконавчого комітету Нікольської селищної ради № 35/4 від 12 квітня 2000 року ОСОБА_9 узаконив самовільно зведені на території домоволодіння АДРЕСА_1 споруди: гараж, баня та сарай, збудовані за життя його батьком ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Зазначала, що зазначене рішення виконавчого комітету Нікольської селищної ради не носить конкретний характер, з нього не вбачається коли саме було побудовано вищевказані господарські споруди та не вказано під якими літерами маються вказані об'єкти. Також у рішенні не вірно зазначено по батькові ОСОБА_10, а саме: «ОСОБА_10», замість правильного «ОСОБА_10».

Посилаючись на наведене, просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Нікольської селищної ради № 35/4 від 12 квітня 2000 року, як таке, що прийняте з порушенням закону та її прав.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 22 березня

2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Нікольської селищної ради не порушено права позивача, оскільки як на день прийняття рішення про узаконення самовільно збудованих споруд, так і на день розгляду справи ОСОБА_4 не є власником чи співвласником домоволодіння, до складу якого входять такі самовільно зведені споруди, а допущення технічної описки у зазначенні по батькові ОСОБА_10, не є підставою для визнання незаконним рішення селищної ради.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача щодо порушення рішенням виконавчого комітету Нікольської селищної ради законних прав та інтересів ОСОБА_4, оскільки вона не була, і не є співвласником власником спірного домоволодіння, а допущена у написанні по батькові ОСОБА_10 описка, не є підставою для визнання цього рішення незаконним.

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_4, у якій вона просила скасувати рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що з 1996 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_9 в домоволодінні по АДРЕСА_1, а тому їй достеменно відомо хто саме та за який кошт будував споруди, що були узаконені оскаржуваним рішенням. Крім того, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні її вимог про визнання права власності на частину домоволодіння № АДРЕСА_1, встановлено, що вона приймала участь у збільшенні цінності будинку за рахунок капітального ремонту та будівництва, поліпшення допоміжних приміщень, а тому має право на відшкодування витрат на будівництво.

Помилковим також вважала посилання судів попередніх інстанцій на наявність технічної описки у зазначенні по батькові ОСОБА_10, оскільки у рішенні зазначено зовсім інше по батькові особи, що свідчить про не встановлення особи, яка будувала спірні споруди, а відтак незаконність і самого рішення.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 березня 2000 року

ОСОБА_9 звернувся до виконкому Володарської селищної ради Володарського району Донецької області з заявою про узаконення самовільно побудованих споруд: гаражу 6,6х4,6 м, бані 2х3 м, сараю 3х3 м, з'єднувального переходу 3,4х4 м, здійснених його померлим батьком ОСОБА_10.

Рішенням виконкому Володарської селищної ради Володарського району Донецької області № 35/4 від 12 квітня 2000 року узаконено самовільно побудовані споруди: гараж 6,6х4,6 м, баню 2х3 м, сарай 3х3 м, які були побудовані померлим батьком заявника ОСОБА_11.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня

2000 року ОСОБА_9 після смерті батька ОСОБА_10 отримав спадкове майно, яке складається з: жилого будинку з надвірними будівлями, у тому числі бані літ. В, сараю літ. Д та гаражу літ. Е, що розташовані в АДРЕСА_1, та сертифікату на право на земельний пай серії НОМЕР_2, майнового паю в розмірі 1 162,30 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 вересня 2013 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15 червня

2015 року домоволодіння № АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ-21011, номерний знак НОМЕР_1, визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки зазначеного домоволодіння та на 1/2 частку автомобіля.

Згідно з договором дарування частини домоволодіння від 16 березня 2016 року ОСОБА_4 передала у дар ОСОБА_6 2/3 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських, побутових споруд та будівель, що знаходиться по

АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_4 на підставі рішення Володарського районного суду від 15 червня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня

2016 року рішення Володарського районного суду Донецької області від

15 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання домоволодіння № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння.

ОСОБА_4 стверджувала, що будівництво допоміжних споруд у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, здійснено у період спільного сумісного проживання її та ОСОБА_9 однією сім'єю та за її кошти, а тому рішення виконавчого комітету Нікольської селищної ради № 35/4 від 12 квітня 2000 року про узаконення таких споруд за ОСОБА_9, з посиланням на те, що вони були здійснені його батьком ОСОБА_12, є незаконним.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, як об'єкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації.

За змістом частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ураховуючи, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року скасовано рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання домоволодіння № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_9, та визнання за нею права власності на 2/3 його частки, і вона на виконання вимог частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України

2004 року не надала інших доказів на підтвердження набуття нею права власності на зазначене домоволодіння, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушення прав позивача при прийнятті оскаржуваного рішення.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд правильно зазначив, що доводи ОСОБА_4 про те, що спірне майно було збудовано за її кошти під час спільного проживання з ОСОБА_9, спростовуються матеріалами інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 зокрема відведенням ОСОБА_10 земельної ділянки по вул. Леніна в смт Володарське, а також виданими йому свідоцтвом на забудову, актом прийомки індивідуального домоволодіння, свідоцтвом про право власності на спірне домоволодіння.

Посилання в касаційній скарзі на не урахування судами попередніх інстанцій рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 приймала участь у збільшенні вартості будинку за рахунок капітального ремонту та будівництва, поліпшення допоміжних приміщень, а тому має право на відшкодування витрат на будівництво, не є переконливими, та не впливають на правильність оскаржуваних рішень, оскільки наявність права на відшкодування витрат на будівництво само по собі не є підставою для визнання за нею права власності на спірне майно.

Безпідставними є також доводи ОСОБА_4 на незаконність рішення виконавчого комітету Володарської селищної ради Володарського району Донецької області № 35/4 від 12 квітня 2000 року, з посиланням на зазначення у ньому невідомої особи, яка здійснювала будівництво спірних споруд - ОСОБА_13, оскільки, як правильно вказали суди попередніх інстанцій, допущення описки у написанні по батькові ОСОБА_10, зокрема замість «ОСОБА_10», зазначено - «ОСОБА_10», не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення селищної ради.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 22 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 червня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник