Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 750/2728/16-ц

провадження № 61-8888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Борисова Тетяна Анатоліївна,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду

м. Чернігова від 18 травня 2016 року у складі судді Коверзнева В. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Литвиненко І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Борисової Т. А. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири

№ АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу

БорисовоюТ. А.

Зазначав про те, що вказаний договір є фіктивним і удаваним, оскільки вчинений без наміру створити юридичні наслідки, а з метою приховування майна відповідача ОСОБА_4 від звернення на нього стягнення у справі за поданим ним позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у

м. Чернігові, укладений 09 березня 2016 року між ОСОБА_4 і

ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А. недійсним; зобов'язати приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Борисову Т. А. вчинити дії щодо анулювання запису № 13604513 про реєстрацію права власності на вказану частину квартири за ОСОБА_5 та відновити попередній запис про право власності на спірну частину квартири за ОСОБА_4

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у

м. Чернігові, укладений 09 березня 2016 року між ОСОБА_4 і

ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А. (реєстровий № 306). Зобов'язано приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу

Борисову Т. А. скасувати запис № 13604513 про право власності ОСОБА_5 на 1/3 частину вказаної квартири. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, щодоговір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, укладений

09 березня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу

Борисовою Т. А. не може бути визнаний удаваним, оскільки ОСОБА_1 не зазначено який правочин ОСОБА_4 і ОСОБА_5 намагались приховати, укладаючи вказаний договір купівлі-продажу. Крім того,

ОСОБА_4 є відповідачем в іншій цивільній справі про стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 133 911 грн 50 коп. на відшкодування майнової та моральної шкоди, що підтверджує те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали вказаний договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири лише для вигляду, без мети його реального виконання, переслідуючи при цьому справжню мету - унеможливити звернення стягнення на належну відповідачу ОСОБА_4 частину квартири, у разі задоволення судом позову

ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, що свідчить про фіктивність цього договору.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробив висновок стосовно наявності підстав вважати порушеними права ОСОБА_1 укладенням оспорюваного договору. ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 09 березня 2016 року недійсним, стороною якого він не є, оскільки позивач має власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з метою забезпечення для нього можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі за його позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що сталась з вини останнього. Тому спірний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки договір був укладений для вигляду, без мети його реального виконання, для унеможливлення накладення стягнення на частку квартири, що належала ОСОБА_4 у рахунок відшкодування останнім завданої ним ОСОБА_1 шкоди.

У касаційнійскарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими, оскільки не застосовано закон, який підлягав застосуванню, неправильно застосовано судами норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначала про те, що ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Посилалася на те, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. ОСОБА_5 бажала настання правових наслідків і ОСОБА_1 вказане не спростовано. Спірний договір було укладено відповідно до вимог чинного законодавства, тому він не може бути визнаний недійсним з підстав його фіктивності. Таким чином, суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права, зокрема статті 215, 216 ЦК України, що призвело до порушення норм процесуального права, а саме: статей 60, 212, 213 ЦПК України 2004 року. Також вказувала на те, що у вказаній справі ОСОБА_1 не є стороною правочину. Крім того, у судовому рішенні в порушення вимог статті 212 ЦПК України не вказано, які саме права позивача порушені. Лише є посилання на майбутнє рішення суду про відшкодування шкоди. Однак за кожним рішенням суду, яке набрало законної сили, слідує процедура виконання (добровільна або примусова). Тобто ОСОБА_5 звертає увагу на те, щоспірний правочин ніяким чином не порушує прав позивача.

Висновок суду про те, що після укладення договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_4 не покинув квартиру і залишається проживати в ній, що підтверджує ту обставину, що продана частина квартири не була фактично передана продавцем її покупцеві не відповідає дійсності, оскільки

ОСОБА_4 взагалі не зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, а тому після укладення правочину, він втратив право користування спірною квартирою, і той факт, що він іноді залишається у батьків, ніяким чином не може свідчити про фіктивність правочину.

У серпні 2016 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу

від ОСОБА_1, в якому він посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи, зазначені у касаційній скарзі ОСОБА_5 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і не містять передбачених підстав для скасування законних рішень. Посилався на те, що укладена угода між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є нікчемним правочином і таку угоду було правомірно визнано недійсною.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що 09 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 який посвідчено приватним нотаріусомЧернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А.

(а. с. 42-44).

Продаж частини вказаної квартири здійснено за 53 721 грн 67 коп. Вартість квартири визначена суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 (а.с. 46-56). Після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 1/3 частини квартири приватним нотаріусомЧернігівського міського нотаріального округу

Борисовою Т. А. здійснено реєстрацію права власності 1/3 частини квартири за ОСОБА_5 (запис № 13604513, а.с. 4).

Також установлено, що ОСОБА_1 у січні 2016 року звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 83 911 грн 50 коп. та моральної шкоди в сумі 50 тис. грн, що завдано джерелом підвищеної небезпеки (а.с. 75-76). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 січня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду

(а.с. 74).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року з метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу

Борисової Т. А. про визнання договору купівлі-продажу недійсним накладено арешт на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у

м. Чернігові, що належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, укладеного нею із ОСОБА_4

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробили висновок стосовно наявності підстав вважати порушеними права ОСОБА_1 укладенням оспорюваного договору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 є відповідачем в іншій цивільній справі про стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 133 911 грн 50 коп. на відшкодування майнової та моральної шкоди, що підтверджує те, що

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали вказаний договір купівлі-продажу

1/3 частини квартири лише для вигляду після пред'явлення зазначеного позову, без мети його реального виконання, переслідуючи при цьому справжню мету - унеможливити звернення стягнення на належну відповідачу ОСОБА_4 частину квартири, у разі задоволення судом позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, що свідчить про фіктивність цього договору.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди ОСОБА_5 з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта