ПОСТАНОВА

іменем України

20 липня 2018 року м. Кропивницький

справа № 390/2290/17

провадження № 22-ц/781/1302/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Чельник О.І.

суддів: Єгорової С.М., Суровицької Л.В.

секретаря: Демешко Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року в складі судді Бойко І.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову вказав, що 13 грудня 2013 року між ним та відповідачем було укладено безоплатний договір міни, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 8,4675 га, кадастровий номер :02:000:2005, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, а ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0100 га, яка розташована на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області.

Зазначив, що вважає договір міни від 13 грудня 2013 року недійсним через його нікчемність, оскільки відчуження земельних ділянок не відповідає вимогам закону.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним.

Приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що зміст договору міни (обміну), який укладено 13 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можна вважати нікчемним, застосувавши наслідки недійсності правочину, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що передбачено ст.216 ЦК України, а вимоги про визнання договору недійсним не заявлялось.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 13 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни (обміну), який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №2952 (а.с.38-40).

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 міняли (обмінювали) та передали у власність один одному належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 8,4675 га, кадастровий номер :02:000:2005, що розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ОСОБА_2 - земельну ділянку, площею 0,0100 га, що розташована на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Встановлено, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, яка є предметом вказаного договору, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії КР №066352, виданим Кіровоградською районною державною адміністрацією 20 серпня 2007 року, за реєстровим номером 1-911, ВЕР № 301450. Вказане право власності 13 грудня 2013 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису 3828820, підтвердженого витягом з реєстру № 14545461 від 13 грудня 2013 року.

Також судом встановлено, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, яка є предметом договору міни (обміну), підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 вересня 2013 року, індексний номер 9353164, зареєстрованого Реєстраційною службою Компаніївського районного управління юстиції Кіровоградської області. Вказане право власності 13 вересня 2013 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису 2478484, підтвердженого витягом з реєстру № 9353327 від 13 вересня 2013 року.

Відповідно до пункту 2.1 спірного договору міна (обмін) проводиться без доплати. Такий обмін земельними ділянками визначений сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якої із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Згідно з пунктом 3.3 договору експертна оцінка відчужуваної земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 становить 174253,00 грн., експертна оцінка відчужуваної земельної ділянки, що належить ОСОБА_2, становить 200,00 грн. (а.с.38-39).

Інформація щодо укладення договору підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 108412396 від 20 грудня 2017 року (а.с.12).

Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЗК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобовязується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобовязань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі, нотаріально посвідчуються та повинні містити: назву сторін, вид угоди, предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо), документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку, відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки, відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо), договірну ціну, права та обовязки сторін, кадастровий номер земельної ділянки, момент переходу права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст.ст.4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як встановлено судом між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір міни (обміну) у письмовій формі, та з урахуванням вимог ЗК України, про що зазначається в самому договорі. В договорі зазначені всі без виключення умови, які є обовязковими для укладання даного виду угод. Договір укладений без грошової доплати та не передбачає доплат вартості земельних ділянок чи інших компенсацій однією стороною іншій.

За своєю суттю цей договір є оспорюваним договором, а тому може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Однак, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення є помилкове посилання суду, як на підставу для відмови в задоволенні позову, що зміст договору міни (обміну), який укладено 13 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прямо не суперечить п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України, договір укладений сторонами добровільно, в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до п.15 розділу Х Перехідних положень ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Виходячи з положення п.15 розділу Х Земельного кодексу України обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку допускається у передбаченому законом порядку. Спеціальним законом, який регулює порядок обміну земельними ділянками є Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Але ні за значеною нормою, ні чинним законодавством не визначено, що вчинені договори міни земельних ділянок та земельних часток (паїв), під час дії мораторію на їх відчуження, є нікчемними.

Оскільки позивач у позовній заяві не ставив вимогу про визнання недійним укладеного 13 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору міни (обміну) земельних ділянок, не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права або порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Разом з тим суд у мотивувальній частині рішення суду, як на підставу для відмови в задоволенні позову зазначив, що зміст договору міни (обміну), який укладено 11.06.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прямо не суперечить п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, договір укладений сторонами добровільно, в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Фактично суд увійшов у обговорення дійсності вказаного договору міни, незважаючи на те, що позовних вимог щодо його недійсності позивачем не заявлялося.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу для відмови в задоволенні позову, що зміст договору міни (обміну), який укладено 13.12.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прямо не суперечить п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, договір укладений сторонами добровільно, в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року посилання суду, як на підставу для відмови в задоволенні позову, що зміст договору міни (обміну), який укладено 13 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прямо не суперечить п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, договір укладений сторонами добровільно, в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: С.М. Єгорова

ОСОБА_4