Справа № 2-1618/08
Провадження № 22-ц/772/1585/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 рокуСправа № 2-1618/08м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи справу № 140/814/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_5 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2008 року, ухваленого у складі судді Ковганича С.В.,

встановив:

В серпні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, який мотивував тим, що влітку 2007 року домовився з відповідачем про купівлю-продаж ? земельної ділянки, розташованої під будинком, АДРЕСА_1 та уклав договір на спільне будівництво і реконструкцію будинку. Проте від нотаріального посвідчення договору відповідач ухиляється і лише в травні 2008 року надала розписку про отримані кошти за ? вартості земельної ділянки.

З цих підстав, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу ? частини земельної ділянки, площею 0,00522, яка належала на праві власності ОСОБА_4, що розташована по АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на цю ділянку.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2008 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу ? частини земельної ділянки, площею 0,0153 га згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2 від 18 травня 2004 року, яка розташована в АДРЕСА_1, фактично укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0153 га згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_3 від 18 травня 2004 року, яка розташована в АДРЕСА_1. Зобов'язано Тульчинський районний відділ земельних ресурсів провести перереєстрацію земельної ділянки.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі в справі - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 травня 2017 року, укладеного між ним та ОСОБА_4, він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0, 0153 га; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте його право оспорюється ОСОБА_3, який звернувся до суду з позовом про визнання недійним вищевказаного договору купівлі-продажу з підстав, що саме він є власником спірної земельної ділянки на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2008 року. Таке рішення суду першої інстанції є незаконним оскільки в порушення вимог ст. 220 ЦК України сторонами не доведено та судом не встановлено ухилення від нотаріального посвідчення договору будь-якою із сторін. Крім того, ? частина земельної ділянки, на яку визнано право власності за ОСОБА_3, не індивідуалізована, оскільки не виділена в натурі та відсутній її кадастровий номер, а також не зазначено про встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки, договір про який міститься в матеріалах справи.

26 липня 2018 року ОСОБА_6 через адвоката ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти задоволення вимог скарги не заперечувала, просила суд скаргу задовольнити.

ОСОБА_3 правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними письмовими доказами, позов визнано відповідачем і задоволення позовних не протирічить вимогам законодавства і передбачено ст.ст. 328, 638, 655 ЦК України.

З такими висновками суду погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_4 на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ВН № 020756, від 18 травня 2004 року належала земельна ділянка площею 0, 0153 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 6 звор.)

17 березня 2004 року Тульчинською міською радою було посвідчено договір про встановлення земельного сервітуту, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, згідно з яким власник земельної ділянки , який проживає в АДРЕСА_1 встановлює земельний сервітут землекористувача сусідньої земельної ділянки, яка знаходиться в м. Тульчин по вул. Пушкіна, 54, на прохід по земельній ділянці землекористувача для обслуговування господарської будівлі (а.с. 4-6).

05 травня 2008 року ОСОБА_4 було надано розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_3 2500 грн. в рахунок повної оплати ? частини земельної ділянки, яка належить їй на праві власності площею 0,0153 га, розташованої по АДРЕСА_1 і не має до останнього будь-яких претензій (а.с.7).

Згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 638 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 132 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін.

Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Надана позивачем на обґрунтування своїх вимог розписка не відповідає вищевказаним вимогам щодо змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки: відсутні відомості щодо цільового призначення земельної ділянки, площі відчужуваної ? частини ділянки , про наявність обмежень щодо використання земельної ділянки з урахуванням наявного договору про встановлення земельного сервітуту.

Таким чином, сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом статей 125-126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Суд першої інстанції не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно із ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази ухилення ОСОБА_6 від нотаріального посвідчення договору в матеріалах справи відсутні.

Також норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 і 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З цих підстав розписка ОСОБА_4 про отримання від ОСОБА_3 коштів в рахунок оплати за ? частини земельної ділянки не є належним чином укладеним договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Договір, який не вчинено не може бути визнано дійсним.

Суд першої інстанції, вищевказаних норм законодавства не виконав, не встановив підстави позову, не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив наявність підстав для визнання договору дійсним відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, не дослідив допустимих доказів на їх підтвердження та не навів жодних обґрунтувань для задоволення позовних вимог.

Оскільки позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, така вимога теж не може бути задоволена.

Як встановлено по справі, ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 травня 2017 року, набув право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_4 площею 0,0153 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), по АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №86534743 (а.с. 23).

На даний час на розгляді Тульчинського районного суду Вінницької області перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 травня 2017 року.

Таким чином між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 існує спір щодо права власності на земельну ділянку, право на яке останній обґрунтовує наявним судовим рішенням від 02 вересня 2008 року.

Згідно з ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України це рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2008 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (проживає АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_5 (проживає АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 89,25 грн. (вісімдесят дев'ять грн. 25 коп).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Ю.Б. Войтко

Згідно з оригіналом: