Справа № 463/732/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/961/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Савуляка Р.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 року у справі за позовом Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Українське товариство глухих» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та розірвання договору,

в с т а н о в и л а:

11 квітня 2017 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову в даній справі шляхом накладення арешту на належну відповідачеві на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та обмеження права відповідача на її відчуження (а.с.59-60).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач в добровільному порядку не має наміру повертати заборгованість за договором позики, у нього відсутні для цього грошові кошти, про що він сам зазначив у своєму листі у відповідь на пред'явлену позивачем до нього вимогу, вказана квартира була придбана за рахунок позичених коштів і її заставою забезпечено виконання зобов'язань відповідача за договором позики, про що зазначено в Додатку до договору позики від 01.01.2011 року, а тому відчуження цієї квартири утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017 року (а.с.75) клопотання позивача задоволено частково.

В забезпечення позову накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив відповідач ОСОБА_4 (а.с.144-147), просить її скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Свої доводи апелянт обгрунтовував тим, що в оскаржуваній ухвалі суд не навів жодних доказів, які б підтверджували, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Зазначає, що також відсутні будь-які докази, які б могли підтвердити намір апелянта відчужити квартиру чи інше належне йому майно з метою ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, зазначає, що суд не врахував вимоги співмірності заходів забезпечення із заявленими позовними вимогами у даній справі й того факту, що квартира набута апелянтом у власність під час шлюбу з ОСОБА_6 і є їхньою спільною сумісною власністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову були визначені частиною першою статті 152 ЦПК України, серед яких є, зокрема, накладення арешту на майно, що належить відповідачеві.

Норма частини третьої статті 152 ЦПК України містила вимогу про співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (п.п. 4, 10) роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення заборгованості за укладеним між ними договором позики, яка надавалась відповідачеві саме для придбання арештованої за ухвалою суду квартири, вказана квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем, який у будь-який час може розпорядитись нею, в тому числі й шляхом відчуження третій особі, розмір заборгованості за позовними вимогами позивача є значним, а дохід, який би був достатнім для її погашення, у відповідача відсутній, про що він сам зазначає у своєму листі, адресованому позивачеві (а.с.61), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову в даній справі у визначений судом спосіб, оскільки він забезпечить виконання або не допустить утруднення виконання рішення суду про задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що вартість арештованої квартири перевищує розмір пред'явлених до нього позовних вимог, є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Не мають правового значення для вирішення даного питання й доводи апелянта про те, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, по-перше, квартира зареєстрована на праві власності лише за відповідачем (1/1) (а.с.62-65), а по-друге, позика надавалась відповідачу для придбання вказаної квартири в інтересах сім'ї, тому підстав для висновку про порушення прав другого з подружжя накладенням арешту на квартиру теж немає.

Отже, суд першої інстанції вирішив дане питання з дотриманням вимог процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті заявлених вимог, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду -залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 липня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Савуляк Р.В.