Справа № 350/1031/18
Провадження № 2/350/526/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 серпня 2018 року смт. Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Максимів І.В.

при секретарі Стадник О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його корись борг за договором позики в розмірі 189862 грн., з яких 143880 грн. - сума боргу, 2022 грн. - три відсотки річних, 26043 грн. - індекс інфляції за весь період прострочення виконання зобов'язання, 17917 грн. - відсотки за користування позикою, а також 1898 грн. 62 коп. сплаченого судового збору.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 17 вересня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 5500 доларів США, що в перерахунку на гривні по офіційному курсу НБУ станом на 06.06.2018 року становить 143880 гривень. На підтвердження укладення даного договору відповідачем ОСОБА_2 власноручно написано та видано позивачу ОСОБА_1 розписку. Кошти відповідач зобов'язався повернути у строк до 17 грудня 2017 року. Однак відповідач у встановлений строк борг не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання та в добровільному порядку відмовляється повернути вказану суму боргу. Тому позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилася, направила суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просила про задоволення позову, не заперечила проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позов не подав.

На підставі письмової заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247, 280-282 ЦПК України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 17 вересня 2017 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5500 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 17 грудня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою, складеною ОСОБА_2 17.09.2017 року (а.с.17).

Згідно розрахунку заборгованості від 06.06.2018 року (а.с.10) загальна сума заборгованості за договором позики станом на 06.06.2018 рік з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та відсотків на рівні облікової ставни НБУ становить 189862 грн. (а.с. 10).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав відповідачу грошові кошти за розпискою у розмірі 5500 доларів США.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на момент пред'явлення позову до суду, а саме червень 2018 року, 5500 доларів США по курсу НБУ еквівалентно 143880 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 143880 грн.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з умовами договору позики від 17 вересня 2017 року позичальник зобов'язався повернути позику у термін до 17 грудня 2017 року.

Однак відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав взяті на себе за договором позики від 17 вересня 2017 року зобов'язання, своєчасно не повернув суму грошових коштів, отриману в позику.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму віповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 2022 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики від 17.09.2017 р. за період з 17.12.2017р. по 06.06.2018 р., виходячи з наступного розрахунку: 143 880 грн. х 3% /365х171 = 2022.

Разом з тим, в частині заявлених вимог щодо стягнення суми інфляції в розмірі 26043 грн., слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Тому, суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог в частинні стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на суму боргу у розмірі 5500 доларів США.

Згідно ст 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 17917 грн. - відсотків за користування позикою відповідно до облікової ставки НБУ.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За таких обставин, враховуючи порушення позичальником умов договору позики та відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача позики та інших складових грошового зобов'язання підлягає судовому захисту, а відповідно позов про стягнення заборгованості за договорами позики підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики від 17 вересня 2017 року у розмірі 143880 грн., три проценти річних у розмірі 2022 грн., 17917 грн. відсотків за користування позикою, а всього разом - 163819 грн.

З квитанцій № 37943 від 07.06.2018 року вбачається, що позивач поніс документально підтверджені судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 1898 грн. 62 коп., а тому суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 280-282, 284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2, заборгованість за договором позики від 17.09.2017 року у розмірі 163819 гривень, 1898 гривень 62 копійки сплаченого судового збору, а всього разом 165717 (сто шістдесят п'ять тисяч сімсот сімнадцять) гривень 62 копійки.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

За заявою відповідача, поданою до суду у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту, заочне рішення може бути переглянуте Рожнятівським районним судом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 01 серпня 20 18 року.

Суддя Максимів І.В.