АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/854/17 Номер провадження 22-ц/786/1216/18Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Чумак О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 березня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що на підставі укладеного договору №PLКРАN16887786 від 25.07.2008р., ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 10641,87 доларів США терміном до 24.07.2013 року з умовами сплати за користування кредитом відсотків, комісії.

Зазначають, що, для забезпечення виконання зобов'язання за договором, 30.11.2011 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № PLКРАN16887786/1, відповідно до якого поручитель зобов'язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань, які виникли за кредитним договором № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року та нести відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. При цьому, відповідачі належним чином умови договору не виконують, у зв'язку з чим станом на 21.10.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 9520,68 доларів США, що еквівалентно 209264,50 грн.

З урахуванням наведеного прохали стягнути на користь позивача вказану суму боргу з відповідачів в солідарному порядку в рахунок виконання умов договору № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 26.03.2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, яка виникла станом на 21.10.2015р. в розмірі 9056,49 доларів США, що за курсом, встановленим відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 року, складає 199061,43 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З вказаним заочним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_2, представник якої, посилаючись на порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 9056,49 дол. США, що за курсом, встановленим відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 року, складає 199061,43 грн. за кредитним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, в скасованій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що рішення суду не містить даних про те, що укладений між позивачем та ОСОБА_2 договір поруки №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року містить більш подовжений строк пред'явлення вимоги кредитором до поручителя, ніж визначений ч.4 ст.559 ЦК України, а тому зобов'язання ОСОБА_2, як поручителя, є припиненими з 25.01.2014 року. Тому на дату укладення між позивачем та ОСОБА_5 додаткової угоди від 31.03.2014 року, зобов'язання ОСОБА_2, як поручителя, на його думку, були припинені.

Також, 25.07.2018 року на адресу апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в обґрунтування яких зазначається, що, згідно п.5 Договору поруки №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, у випадку невиконання боржником будь-якого зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначене в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти днів з моменту отримання вимоги.

При цьому вказує, що, оскільки у матеріалах справи відсутні письмові докази, які вказують на направлення позивачем вимоги ОСОБА_2 про необхідність виконання грошових зобов'язань за Договором поруки, вона не може вважатися такою, що порушила виконання зобов'язань за Договором поруки, оскільки строк виконання нею зобов'язань за вказаним договором не настав.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача прохав апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.07.2008 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено кредитно-заставний договір №PLКРАN16887786, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 10641,87 доларів США терміном до 24.07.2013 року зі сплатою відсотків у розмірі 15,00% річних з кінцевим терміном повернення 24.07.2013 року, періодом сплати з 21 по 25 число кожного місяця. Для погашення заборгованості банк відкрив відповідачу транзитний рахунок, на який він мав вносити кошти для погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.9-16).

Порядок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 був передбачений також Графіком погашення кредиту, який є додатком №1 до вказаного договору (а.с.14, зворот).

Також, Банком було надано позичальнику Інформацію про загальну вартість кредиту, що міститься в додатку №2 до кредитно-заставного договору (а.с.15).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника, 30.11.2011 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № PLКРАN16887786/1, згідно умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати в повному обсязі за виконання позичальником ОСОБА_5 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року. Відповідальність позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_2 є солідарною (а.с.19).

31.03.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, за умовами якої сторони погодили, що суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання угоди слід зменшити на 3021,28 доларів США, дата остаточного погашення заборгованості за кредитним договором - 25.03.2016 року. Також, було визначено новий графік погашення заборгованості (додаток 1 до Додаткової угоди) за кредитним договором та передбачено, що за неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань по сплаті платежів, зазначених у Графіку погашення кредиту, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3021,28 доларів США (а.с.17-18).

Проте, взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту відповідачі належним чином не виконали, внаслідок чого станом на 21.10.2015 року заборгованість за договором № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року складає 9520,68 доларів США, що за курсом 21.98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 становить 209264,50 грн., з яких: 5378,90 доларів США - заборгованість за кредитом, 620,39 доларів США - заборгованість за процентами, 168,75 доларів США - заборгованість з комісії, 2888,44 доларів США - сума нарахованої пені, 11,37 доларів США - штраф (фіксована частина), 452,82 доларів США- штраф (відсоток суми заборгованості) (а.с.4-8).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку у відповідному розмірі. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення штрафів місцевий суд зазначив про безпідставність подвійного стягнення неустойки, та вказував, що умовами договору передбачено першочергове стягнення неустойки у вигляді пені, а тому вимога позивача про стягнення штрафу, яка передбачена Договором, є безпідставною.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Кредитно-заставним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_5 кредит у розмірі, встановленому Договором, що також не заперечується сторонами.

При цьому, як убачається з Розрахунку заборгованості за Кредитно-заставним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, порушив його умови, а саме не здійснював погашення заборгованості у встановленому договором порядку та строки, у зв'язку з чим станом на 21.10.2015 року має заборгованість в сумі 9520,68 доларів США, що за курсом 21.98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 року, становить 209264,50 грн., яка складається з наступного:

-5378,90 доларів США - заборгованість за кредитом,

-620,39 доларів США - заборгованість за процентами,

-168,75 доларів США - заборгованість з комісії,

-2888,44 доларів США - сума нарахованої пені,

-11,37 доларів США - штраф (фіксована частина),

-452,82 доларів США- штраф (відсоток суми заборгованості).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За нормою ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З наведеного вбачається, що пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Тобто, одночасне стягнення пені та штрафу, призведено до застосування до боржника подвійної цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання, що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

(Вказаний висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року).

Пунктами 14.1-14.4 договору (стягнення пені) та п.14.5-14.8 договору (стягнення штрафу) визначена відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань, а відтак місцевий суд дійшов вірного висновку, що одночасне їх застосування є неприпустимим, при цьому зазначивши, що, оскільки умовами договору передбачено першочергове стягнення неустойки у вигляді пені, то вимога позивача про стягнення штрафу у розмірі 11,37 доларів США (фіксована частина) та 452,82 доларів США (відсоток суми заборгованості), яка передбачена Договором, є безпідставною.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про необхідність стягнення на користь Банку суми боргу за кредитно-заставним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, яка виникла станом на 21.10.2015 року,в розмірі 9056,49 дол. США, що за курсом 21.98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 роу становить 199061,43 грн, з яких: 5378,90 дол. США - заборгованість за кредитом, 620,39 дол. США - заборгованість за процентами, 168,75 дол. США - заборгованість з комісії, 2888,44 дол. США - сума нарахованої пені.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 ст.553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що відповідач ОСОБА_5 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитно-заставним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 21.10.2015 року,в розмірі 9056,49 дол. США, що за курсом 21.98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2015 становить 199061,43 грн., та яка підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку, згідно вимог ст.554 ЦК України та на підставі укладеного 30.11.2011 року між ОСОБА_2 та банком договору поруки № PLКРАN16887786/1.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що до даних правовідносин необхідно застосувати положення ч.4 ст.559 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання ОСОБА_2, як поручителя, на дату укладення між позивачем та ОСОБА_5 додаткової угоди від 31.03.2014 року, були припиненими, а саме з 25.01.2014 року, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, згідно п.13 договору поруки №PLКРАN16887786/1 від 30.11.2011 року, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 14 даного договору визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Сторони погодили умови договору поруки №PLКРАN16887786/1 від 30.11.2011 року, засвідчивши свою згоду з ним власноручними підписами.

З матеріалів справи вбачається, що кредитно-заставним договором №PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року визначено термін повернення кредиту до 24.07.2013 року, при цьому додатковою угодою №2 від 31.03.2014 року до кредитного договору № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, термін повернення кредиту змінено, а саме визначено - 25.03.2016 року.

Так, відповідно до вищевикладеного, як на момент звернення Банку з даним позовом до суду, так і на даний момент порука не припинилась, правовідносини сторін тривають, свої зобов'язання ОСОБА_2 перед ПАБ КБ «ПриватБанк» не виконала, а тому солідарне стягнення з неї та ОСОБА_5 боргу у вказаному розмірі є правомірним, обґрунтованим та вчиненим відповідно до вимог закону на підставі детального вивчення матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на п.п.5-6 Договору поруки № PLКРАN16887786 від 25.07.2008 року, стосовно того, що, оскільки у матеріалах справи відсутні письмові докази, які вказують на направлення позивачем вимоги ОСОБА_2 про необхідність виконання грошових зобов'язань за Договором поруки, то вона не може вважатися такою, що порушила виконання зобов'язань за Договором поруки, оскільки строк виконання нею зобов'язань за вказаним договором не настав, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки пунктом 7 договору поруки визначено, що в разі порушення будь-якого зобов'язання за кредитним договором положення пунктів 5 та 6 даного договору, не є перешкодою для реалізації права кредитора у будь-який час звернутися за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відтак, Банк вправі був звернутися безпосередньо до суду без направлення вимоги поручителю, оскільки такою є пред»явлення до нього позову.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 березня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ : /підпис/ С.М. Бондаревська /підпис/ О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун