Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 564/160/16-ц

провадження № 61-915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача - Сафір Федір Олегович, Попович Сергій Миколайович, Сокуренко НаталіяВікторівна, Станкевич Віктор Олександрович, Мазурок Андрій Анатолійович,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Демянчук С. В., Буцяка З. І., Шеремет А. М. від 21 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 уклали договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2 тис. 600 грн та зобов'язувався його повернути і сплатити відсотки в строки та порядку, встановлені договором.

Оскільки ОСОБА_7 несвоєчасно вносив щомісячні платежі за кредитним договором, то утворилась заборгованість у сумі 12 тис. 860 грн 87 коп., з яких: 2 тис. 243 грн 43 коп. - заборгованість за кредитом, 9 тис. 528 грн 83 коп. - заборгованість за процентами за коритсування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 588 грн 61 коп. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області в складі судді Олійника П. В. від 28 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів отримання ОСОБА_7 кредиту за договором від 15 листопада 2007 року № б/н у сумі 2 тис. 600 грн на кредитну карту.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що 27 січня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із цим позовом до суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_7 Так, право на стягнення заборгованості виникло в ПАТ КБ «Приватбанк» з часу закінчення дії платіжної картки, та що з цього часу починається перебіг строку позовної давності, щодо щомісячних платежів перебіг такого строку починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

У липні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до цього суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не визначився з початком перебігу позовної давності, оскільки без установлення обставин щодо обов'язку ОСОБА_7 погашати заборгованість частинами (періодичними щомісячними платежами) або погашення кредиту в повному розмірі неможливо визначити початок перебігу позовної давності. При цьому платіжна картка ОСОБА_7 є спеціальним засобом для отримання та перерахування коштів. Строк дії такої карти не припиняє строку дії договору, а в умовах і правилах надання банківських послуг відсутні положення про те, що строк дії договору та строк дії карти співпадають. Таким чином, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 на користь банку з ОСОБА_7 підлягають стягненню проценти за користування кредитом у межах строку позовної давності.

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що право на звернення до суду з позовом у банку виникло в листопаді 2009 року, коли закінчився строк дії кредитного договору. Указане право банк здійснив, звернувшись до Костопільського районного суду Рівненської області, який рішенням від 17 грудня 2013 року в справі № 564/3061/13-ц його частково задовольнив та стягнув з відповідача в цій справі 7 тис. 459 грн заборгованості за договором кредиту від 15 листопада 2007 року № б/н.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_7 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 15 листопада 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір№ ROXRRХ13180197, за умовами якого останньому було надано кредит у сумі 5 тис. 283 грн 60 коп. на строк з 15 листопада 2007 року по 15 листопада 2009 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на умовах вказаних в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка».

Крім того, апеляційний суд встановив, що відповідно до долученої ПАТ КБ «Приватбанк» до позову заяви позичальнику ОСОБА_7 15 листопада 2007 року було оформлено кредитну карту «Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 500 грн на умовах вказаних у заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» з пільговим періодом 30 днів строком на два роки, що відповідає строку дії карти. ОСОБА_7 отримав кредитну карт, строк дії якої закінчився в травні 2009 року.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на платіжній карті (поле MONTH).

Останній платіж за вказаною картою ОСОБА_7 здійснив 28 листопада 2008 року в сумі 300 грн, повторно карта відповідачеві не видавалась.

У зв'язку з порушенням виконання умов кредитного договору в позичальника утворилась заборгованість у розмірі 12 тис. 860 грн 87 коп., з яких: 2 тис. 243 грн 43 коп. - заборгованість за кредитом, 9 тис. 528 грн 83 коп. - заборгованість за процентами за коритсування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 588 грн 61 коп. - штраф (процентна складова),

ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 49-50).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 15 листопада 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого ОСОБА_7 отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» строком на 24місяці - до 15 листопада 2009 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 5 тис. 283 грн 60 коп., які зобов'язався повернути зі сплатою процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату процентів ОСОБА_7 мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи ПАТ КБ «Приватбанк» у період з 5 по 10 число кожного місяця грошові кошти на погашення заборгованості. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 15 листопада 2009 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 15 листопада 2009 року ОСОБА_7 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в період з 5 по 10 число кожного місяця. Починаючи з 16 листопада 2009 року, ОСОБА_7 мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок ОСОБА_7 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право ПАТ КБ «Приватбанк» вважається порушеним з моменту порушення ОСОБА_7 терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) ОСОБА_7 обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговимплатежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності дляпогашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики ВеликаПалата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову та застосовуючи позовну давність, уважав, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором виникло в ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту закінчення дії платіжної карти, та дійшов до помилкового висновку, що саме з цього моменту починається перебіг позовної давності до вимоги про повернення кредиту, оскільки поза увагою цього суду залишилося те, що в кредитному договорі було закріплено строк його дії з 15 листопада 2007 року по 15 листопада 2009 року.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене хоча суд апеляційної інстанції неправильно визначив дату початку перебігу позовної давності з часу закінчення дії платіжної картки до вимоги про повернення кредиту, ухвалюючи оскаржуване рішення, але дійшов правильного по суті висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позовна давність за кредитом та періодичними платежами відповідно спливла в будь-якому випадку з часу здійснення 28 листопада 2008 року останнього платежу. Указане рішення суду апеляційної інстанції не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи касаційної скарги вказаного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції, яке просить скасувати ПАТ КБ «Приватбанк», ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк