Справа № 462/505/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/633/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів в сумі 30 000 гривень, про що була надана розписка. З 01 листопада 2015 року позивач постійно вимагав в усній формі повернення боргу, однак відповідач взятих зобов»язань не виконував, заборгованість не повертає.

З урахуванням зазначених обставин позивач просив, стягнути на його користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в сумі 30813 гривень та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 212 гривень.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3813,00 /три тисячі вісімсот тринадцять/ гривень 00 копійок заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 212,05 /двісті дванадцять/ гривень 05 копійок 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 551,20 / п'ятсот п'ятдесят одну/ гривню 20 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що копія розписки, яка міститься в матеріалах даної справи, не містить зобов'язання по повернення коштів. Більше того, в тексті розписки, що знаходится в матеріалах справи зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 борг в зазначеній сумі, тобто із тексту розписки неможливо встановити хто кому позичав кошти або хто кому їх повертав.

Звертає увагу суду на те, що позивач та відповідач працювали разом у товаристві з обмеженою відповідальністю «Рітейл Україна», і позивач, скориставшись юридичною неграмотністю відповідача, змусив написати вказану розписку, вказавши що це є видом договору (гарантією) матеріальної відповідальності перед ним, оскільки ОСОБА_2 виконував функції торгового агента та його діяльність була пов'язана із товаром, що мав певну цінність.

Вказує, що жодних коштів ОСОБА_2 від позивача у даній справі не отримував.

Просить заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

В судове засідання ОСОБА_4 не з»явився, однак належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

12 червня 2018 року до апеляційного суду Львівської області поступив відзив представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у якому представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 30 000 гривень, що стверджується розпискою від 20 жовтня 2015 року а тому на підставі ч.1 ст.1049 та 625 ЦК України має повернути суму боргу, інфляційні втрати та 3% річних

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 допускає пред»явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття,зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Так, договір позики підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15.

Судом та матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 разом працювали у ТзОВ «Рітейл Україна» (роздрібна торгівля), де ОСОБА_6 був безпосереднім керівником ОСОБА_2

20 жовтня 2016 року ОСОБА_2 склав таку розписку:

Я, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаю у м. Львові, (КЛ 008283), Сихівським РВ у м. Львові ГУ ДМС України 06 березня 2014 року даю цю розписку громадянину України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в тому, що я ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 борг в сумі 30 000 грн.

Позика є безвідсотковою.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 жодних грошей 20 жовтня 2016 року у ОСОБА_4 він не позичав. Зазначена розписка була для гарантії стягнення сум, якщо виникне недостача на роботі. На момент складання такої розписки він не повністю розумів її зміст та наслідки, оскільки є учасником бойових дій, був травмований 31 серпня 2014 року в ході проведення антитерористичної операції в аеропорту м. Лутугіно Луганської обаласті. Після звільнення його з роботи, ОСОБА_4 став вимагати у нього гроші яких він ніколи у нього не брав

Аналізуючи зміст розписки від 20 жовтня 2016 року в сукупності із наявними у справі доказами колегія суддів дійшла висновку про те, що договір позики від 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був складений для гарантії стягнення сум, у випадку допущення ОСОБА_2 недостачі на роботі у ТзОВ «Рітейл Україна», що і є справжньою правовою природою договору позики.

Таким чином «розписка» від 20 жовтня 2016 року не є борговою розпискою і не свідчить про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_7 та обов»язку ОСОБА_2 повернути такі кошти.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст. ст.374 ЦПК України з ухваленням нового рішення по суті спору.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 серпня 2016 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 826 гривень судових витрат в дохід держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.