Номер провадження 2/754/3491/18
Справа №754/1235/18
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши позов ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом ОСОБА_1 до відповідача Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

ОСОБА_1, є власником ? частини квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка належить на підставі свідоцтва про право власності від 2 грудня 2002 року за НОМЕР_1 виданим приватним нотаріусом ОСОБА_4 Ця ? частини квартири, перейшла у власність позивача ОСОБА_1 від ОСОБА_5, в якості часткової компенсації боргу, після проведення ВДВС Подільського районного управління юстиції м. Києва публічних торгів. ОСОБА_5 є боржником позивача ОСОБА_1 в відповідності до рішення Подільського районного суду від 27.11.1999 р., (справа №2-2280), і є таким по теперішній час. Виконавче впровадження щодо ОСОБА_5 досі відкрито. (Реєстраційний номер ВП в АСВП: 51126079). Згідно з інформацією що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на ? частину квартири, що належить ОСОБА_5 накладено арешт ВДВС Подільського районного управління юстиції м. Києва, зареєстрований 29.04.2005р за №1935888 реєстратором: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора. Що до належної позивачу ОСОБА_1 ? частини квартири, то вона під арештом не перебуває, про це свідчить ухвала Подільського районного суду за справою № 2-283/07 видана 23.01.2015 р.

Бажаючи продати належну позивачу ОСОБА_1 ? частину квартири 13 жовтня 2017 року останній звернувся в П'ятнадцяту київську державну нотаріальну контору, до державного нотаріуса ОСОБА_3. з усною заявою, в якій просив у вчиненні нотаріальної дії - посвідчити договір купівлі - продажу ? частини квартири АДРЕСА_1.

Разом з усною заявою були надані необхідні документи для вчинення правочину. Одночасно, на вимогу статті 362 Цивільного кодексу України було здійснено звернення з письмовою заявою за № 11-838, в якій позивач просив передати ОСОБА_5, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_11, заяву, в якій позивач її повідомляє про переважне право купівлі ? частини належної йому (позивачу) квартири. Один екземпляр заяви ОСОБА_1 просив надіслати за місцем реєстрації ОСОБА_5, другий екземпляр за фактичним місцем проживання, а саме за адресою АДРЕСА_1., за що сплатив 368 (триста шістдесят вісім) гривень, в тому числі і державне мито. На той момент з боку нотаріуса не було заперечень щодо неможливості у вчиненні нотаріальної дії.

16.11.2017 р., після отримання від державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 невмотивованої усної відмови у посвідченні договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з письмовою заявою (за № 2799 ) в якій просив посвідчити правочин договір купівлі-продажу належної йому ? частини квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

20.11.2017 р. від державного нотаріуса ОСОБА_3, позивач отримав Постанову за № 5763/02-31/11 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу належної йому ? частини квартири. Відмова полягає в тому, що на ? частину майна накладено арешт ВДВС Подільського районного управління юстиції м. Києва, зареєстрований 29.04.2005р за №1935888 реєстратором якого є Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора. Також ОСОБА_3 посилається до ст.182 Цивільного кодексу України і пояснює, що «право власності на нерухомі речі, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а в відповідності до п.п.5,6 п.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень» - що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями».

Дії нотаріуса вважають незаконними.

Право власності на частки квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_5 реалізується на основі спільної часткової власності, в відповідності до ст. 356 Цивільного кодексу України. Частки майна є визначеними і складають по ? у кожного із власників. Розрахункові рахунки є розділеними. В відповідності до ст. 361 Цивільного кодексу України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відмова у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на п.п.5, 6 п.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вважає неправомірною, оскільки у одного об'єкта нерухомості, можуть бути декілька співвласників, (це право закріплене у главі 26 «право спільної власності» Цивільного кодексу України), і накладення арешту (або інших обтяжень) на частину майна одного із співвласників, дійсно, унеможливлює продаж такого об'єкта нерухомості цілісно як один об'єкт (а від того і здійснити реєстрацію переходу, припинення, виникнення права власності), але не накладає заборону на реалізацію прав володіння, користування та розпоряджання своїм майном на інших співвласників. А оскільки позивач ОСОБА_1 реалізує своє право розпоряджанням не на всю квартиру, а тільки на належну йому ? частину, відповідно і реєстрація права власності повинна бути здійснена на цю ? частину квартири. Також, в відповідності до п. 3 частини 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не застосовується п. 6 частини 1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно, здійснюється у результаті його примусової реалізації.

А отже, вимоги ст. 182 Цивільного кодексу України та п.п. 5, 6 п.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не порушуються. Таким чином, у нотаріуса не було перешкод для вчинення нотаріальних дій.

На підставі викладеного просили суд:

1.визнати незаконною постанову державного нотаріуса ОСОБА_3, П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 20.11.2017 р. за № 5763/02-31/11 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідчити договір купівлі - продажу ? частини квартири АДРЕСА_1.

2.Зобов'язати державного нотаріуса ОСОБА_3, П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори вчинити нотаріальну дію - посвідчити договір купівлі - продажу ? частини квартири АДРЕСА_1, а також виконати супутні дії пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, перехід і припинення.

3.Витрати пов'язані з вчиненням нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі - продажу ? частини квартири АДРЕСА_1, покласти на відповідача.

4.Стягнути з відповідача судові витрати

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2018 р. відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2018 р. закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач - Державний нотаріус П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Подано заяву про розгляд справи за відсутністю представника П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, у зв'язку з великою завантаженістю працівників нотаріальної контори.

Крім того, 04.04.2018 р. Державний нотаріус П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій зазначила, що 16.11.2017 р. до нотаріальної контори звернувся гр. ОСОБА_1 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно п.п. 2.1 п. 2 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - при підготовці до посвідчення договорів про відчуження нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступну до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та відповідно до п.п. 6 п. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно За результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на відчужуване майно встановлено, що у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься запис № 1935888 про арешт ? частини квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, ідентифікувати, на яку саме ? частини квартири АДРЕСА_1 зареєстроване обтяження речових прав - неможливо, так як не було здійснено виділ такої частки в натурі, у зв'язку з чим гр. ОСОБА_1 було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, серії НОМЕР_2 від 02.12.2002 р. на підставі копії акту про передачу стягувачу непроданого майна, затвердженого начальником відділу ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві 27.11.2002 р., - ОСОБА_1 належить на праві приватної власності ? частина квартири АДРЕСА_1. ? частини квартири, що складається із однієї житлової кімнати(житловою площею 17.2 кв.м., загальною площею 31.5 кв.м., раніше належала гр. ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 11-ю Київською державною нотаріальною конторою 19.11.1998 р. за реєстровим № 1с-2829 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 21.12.1998 р. за №2734. Це домоволодіння залишено за ОСОБА_1 по оцінці визначеній Київським бюро технічної інвентаризації в сумі 3164 грн., як за стягувачем, у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулись. Зареєстровано в реєстрі за №- 7345 (а.с.8).

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки:130398848 від 11.07.2018 (08:28:07), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 000, квартира загальна площа (кв.м.): 31.6, житлова площа (кв.м): 17.4., опис: квартира складається з однієї кімнати, адреса: АДРЕСА_1 - за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна накладено обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження:1935888, зареєстровано 29.04.2005 12:50:38 за №1935888 реєстратором: чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, 04108, м. Київ, пр. Правди, 33, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА №327208, 01.02.2005, ВДВС Подільського районного управління юстиції міста Києва. Об'єкт обтяження: квартира, ? частини квартири, адреса: АДРЕСА_1. Власник: ОСОБА_5. Додаткові дані: накладено арешт на майно яке належить гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ухвали Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2015 р. заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі №2-283/07 за позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_8 до ОСОБА_1, приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання свідоцтва недійсним задоволено. Скасовано заборону відчуження у будь-який спосіб ? частини квартири АДРЕСА_8 накладену ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.04.2006 року (а.с.6-7).

Згідно ухвали Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2015 р. - рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.07.2006 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням було задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_8 до ОСОБА_1, приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання свідоцтва недійсним було відмовлено.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.02.2007 року вищезазначене рішення було залишено без змін, у зв'язку чим набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2015 р., згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили.

Крім того, судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 бажаючи продати належну йому ? частину вищевказаної квартири 16.11.2017 р. звернувся до Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 з заявою про вчинення нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1. Та зазначив в заяві, що ? частина квартири належить йому на підставі свідоцтва права власності від 02.12.2002 р. за №7345 виданим приватним нотаріусом ОСОБА_4 Відповідно до ухвали суду №2-283/07 від 23.01.2015 р. вищезгадана ? частина квартири не перебуває під арештом (а.с.4). Заява зареєстрована за вх. №2799 від 16.11.2017 р.

Також з наданих в судовому засіданні пояснень сторони позивача судом встановлено, що на виконання вимог ст. 362 Цивільного кодексу України позивачем здійснено звернення з письмовою заявою за № 11-838 до ОСОБА_5, в якій позивач повідомляє її про переважне право купівлі ? частини належної йому (позивачу) квартири.

Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження - Індексний номер витягу: 52891192 від 09.02.2016 (15:44:32) Витяг надано: Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, підстава надання витягу - заява за реєстраційним номером: 15553662, дата і час реєстрації заяви: 09.02.2016 р. 15:20:42, заявник: ОСОБА_1 (а.с.48):

Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяження:

?Номер запису обтяження:13175417

?Дата, час державної реєстрації: 27.04.2006 10:05:10

?Державний реєстратор: Гарбар Олександр Володимирович, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві

?Підстава виникнення обтяження: ухвала б/н, виданий 25.04.2006, видавник: Подільський районний суд міста Києва

?Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28148275 від 09.02.2016 15:40:37

?Вид обтяження: арешт нерухомого майна

Обтяження припинено

?Дата, час державної реєстрації: 09.02.2016 15:20:42

?Державний реєстратор: Гарбар Олександр Володимирович, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві

?Підстава припинення: ухвала суду, серія та номер: 2-283/07, виданий 23.01.2015, видавник: Подільський районний суд міста Києва

?Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28148275 від 09.02.2016 15:40:37.

20.11.2017 р. Державний нотаріус П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 винесла постанову, якою відмовлено гр. ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно вищевказаної постанови посвідчити договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 неможливо, оскільки ? частина відчужуваного майна знаходиться під арештом, зареєстрованого реєстратором Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори 29.04.2005 р. за №1935888 згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.02.2005 року, винесеної відділом державної виконавчої служби Подільського району міста Києва. За результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на відчужуване майно встановлено, що у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься запис № 1935888 про арешт ? частини квартири АДРЕСА_1.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного .

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.8, ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.6 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав.

Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Згідно ст. 5 вищезазначеного закону нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (стаття 7 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Заява на проведення реєстраційних дій в електронній формі подається за умови ідентифікації заявника (фізичної або юридичної особи) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи. Про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об'єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об'єкта нерухомого майна про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відмова у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на п.п.5, 6 п.1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є неправомірною, оскільки у одного об'єкта нерухомості, можуть бути декілька співвласників, зокрема, «право спільної власності», і накладення арешту (або інших обтяжень) на частину майна одного із співвласників, дійсно, унеможливлює продаж такого об'єкта нерухомості цілісно як один об'єкт (а від того і здійснити реєстрацію переходу, припинення, виникнення права власності), але не накладає заборону на реалізацію прав володіння, користування та розпоряджання своїм майном на інших співвласників. А оскільки позивач ОСОБА_1 реалізує своє право розпоряджанням не на всю квартиру, а тільки на належну йому ? частину, відповідно і реєстрація права власності повинна бути здійснена на цю ? частину квартири. Також, у відповідності до п. 3 частини 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не застосовується п. 6 частини 1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно, здійснюється у результаті його примусової реалізації.

У Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зазначено, що накладено арешт ? частини квартири, адреса: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_5, однак на ? частини вищевказаної квартири, власником якої є позивач ОСОБА_1 арешт не накладено.

У відповідності до пункту 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства. Державний реєстратор у разі наявності у нього паперових носіїв інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації.

У частині 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність обтяжень прав на нерухоме майно.

У пункті 5 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначається, що обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. У державній реєстрації прав та їх обтяжень відмовляється, якщо наявне зареєстроване обтяження речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, Верховний суд України в Постанові від 11.11.2014 у справі № 21-357а14, Постанові від 19.05.2015 у справі № 21-121а15, Постанові від 20.10.2015 у справі № 826/6017/13-а, Постанові від 09.02.2016 у справі № 21-5797а15 притримується висновків, що наявність арешту (обтяження) є перешкодою для здійснення реєстраційних дій, доки воно не буде знято.

Відповідно до приписів п. 6 ч.1 статті 24 цього Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Однак відповідно до цієї ж ст. 24 ч. 4 відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: п. 2 державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що є невід'ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав. П. 6 ст. 24 Закону не містить обов'язку не здійснювати державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно ч. 5 цієї статі відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Так, оскільки позивачем надано відповідачу всі документи, необхідні для здійснення реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, у відповідача не було підстав для відмови в здійсненні реєстрації прав та виник обов'язок здійснити таку реєстрацію.

Крім того, згідност.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Також у статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» зазначено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов'язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов'язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.

Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва обов'язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру.

Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію.

Отже, слід зазначити, що право на витребування певних відомостей і документів дозволяє нотаріусу не обмежуватися переліком документів, визначених законом, а вимагати подання також додаткових відомостей чи документів, визначаючи їх на власний розсуд. Поряд із цим згідно з ч.3 ст. 46 Закону України "Про нотаріат" неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні. Таким чином, юридичним наслідком ненадання вказаних документів або відомостей є відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні.

Необхідно зауважити, що в окремих випадках витребування відомостей та документів виступає не як право, а як обов'язки нотаріуса.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст.316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, використання та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як визначено у ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до ч.3 ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Частиною 1 ст.356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідачів) діям відносно них, предмета спору, а відповідачі цього не довели, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково тавизнати незаконною Постанову державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 20.11.2017 року № 5763/02-31/11 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

Як роз'яснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992р. № 2, при задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити.

Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобов'язання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію); зобов'язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону (посвідчити договір дарування державним підприємством своєму працівникові жилого будинку при відсутності на це дозволу власника тощо), або вчинити нотаріальну дію у зв'язку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови.

Тому у задоволенні інших позовних вимог позивачу необхідно відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України, ст.ст.16,182,319,321,391 ЦК України, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень",-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії задовольнити частково.

Визнати незаконною Постанову державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 20.11.2017 року № 5763/02-31/11 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя