Номер провадження 2/754/2170/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.А.

у відсутності сторін

розглянувши у порядку загального позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особа - ОСОБА_3, Деснянський районний відділ ДМС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, за проживає (зареєстрований) за адресою -02034, АДРЕСА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, що проживає (зареєстрований) за адресою - 02222, АДРЕСА_2, про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач до участі в справі в якості третіх осіб на стороні позивача залучені ОСОБА_3, що проживає (зареєстрована) за адресою - 02222, АДРЕСА_2 та Деснянський районний відділ ДМС України в м. Києві, розташований за адресою - 02222, м. Київ, вул.. Драйзера, 22.

Протягом судового розгляду справи позивач змінив свої вимоги та просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушеною Н.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №157, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрація права власності, позивач ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_2.

Належна позивачу на праві власності квартира в цілому складається з чотирьох жилих кімнат житловою площею 53,2 кв.м. та має загальну площу - 85,1,5 кв.м.

В даній квартирі зареєстроване місце проживання має син колишнього власника - ОСОБА_2.

Проте в дійсності в зазначеній квартирі відповідач не проживає з моменту продажу квартири колишнім власником ОСОБА_3

Ухвалою суду від 20.12.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку загального провадження.

Протягом судового розгляду справи позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не з'являвся п'ять разів, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Судові повістки були повернуті до суду органами Укрпошти з поміткою про невручення поштової кореспонденції за закінчення строку зберігання.

Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання не з'являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомляла.

Представник Деснянський районний відділ ДМС України в м. Києві в судові засідання не з'являвся п'ять разів, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в поданій суду заяві Начальник Деснянського районного відділу ДМС України в м. Києві просив справу розглядати за його відсутності.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що у відповідності до Договору купівлі-продажу квартири - з однієї сторони ОСОБА_3 (Продавець), та, з другої сторони, ОСОБА_1 (Покупець), що надалі іменуються також як «Сторони», діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, усвідомлюючи природу цього правочину, розуміючи значення свої дій, перебуваючи про здоровому розумі та ясній пам'яті уклали цей договір, про наступне: п. 1 продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2.

Квартира в цілому складається з чотирьох жилих кімнат житловою площею 53,2 кв.м. та має загальну площу - 85,1,5 кв.м.

Договір купівлі-продажу квартири посвідчено 10.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушеною Н.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №157

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрація права власності, позивач ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_2 - індексний номер 33426784 від 10 лютого 2015 року.

Станом на 31 жовтня 2017 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1ст.156 ЖКУкраїни, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач без поважних причин не мешкає за адресою: АДРЕСА_2, не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, вона там тільки зареєстрований, суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 391, 321, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265, 274, 279, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особа - ОСОБА_3, Деснянський районний відділ ДМС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати - ОСОБА_2, таким що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: