Справа № 307/2852/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Мацунича М.В., Куштана Б.П.

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 26 лютого 2018 року (головуючий суддя Чопик В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Углянської сільської ради про стягнення коштів за прострочення виконання зобов'язання, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015 у цивільній справі №307/561/15-ц було частково задоволено його позов до ОСОБА_1 та Углянської сільської ради - визнано недійсним та скасовано державний акт серії НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданого відповідачу ОСОБА_1; скасовано в державному земельному кадастрі реєстрацію цієї земельної ділянки; визнано недійсним дозвіл на право виконання будівельних робіт №339 від 30.12.2005 з часу його видачі та зобов'язано відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за свій рахунок і зобов'язано привести цю ділянку у попередній стан; стягнуто зі ОСОБА_1 на його користь 6000 грн. моральної шкоди, 343,60 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. за надання правової допомоги.

Указане рішення Тячівського районного суду від 22.12.2015 рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 у частині задоволення вимог позову про визнання недійсним дозволу на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339 та про зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1, за власний рахунок і привести ділянку в попередній стан - скасоване, та у задоволенні цих вимог позову ОСОБА_2 - відмовлено. У решті рішення суду по суті спору залишено без змін. У частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000,00 грн. у рахунок відшкодування витрат по оплаті правової допомоги рішення суду скасовано, за результатом розгляду справи стягнуто зі ОСОБА_1 859,80 грн. судового збору в дохід держави.

Відтак рішення суду першої інстанції набрало законної сили 18.03.2016 після завершення апеляційного перегляду.

Позивач вказував, що у Тячівському РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області перебував на примусовому виконанні виконавчий лист №307/561/15-ц, що був виданий 12.10.2016 Тячівським районним судом про стягнення зі ОСОБА_1 6000 грн. моральної шкоди, 343,60 грн. судового збору.

Вказував, що грошове зобов'язання, що виникло із судового рішення щодо сплати моральної шкоди та судового збору у загальній сумі 6343,60 грн. не виконано боржниками ОСОБА_1 та Углянською сільською радою.

З моменту ухвалення рішення суду боржники жодної суми на погашення заборгованості не сплатили, прострочили виплату грошової суми на 614 днів, а тому позивач на стягнуту судовим рішенням суму 6343,60 грн. нарахував у порядку ст. 625 ЦК України станом на 21.11.2017 три проценти річних у розмірі 319,26 грн. та інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 1840,11 грн.

Посилаючись на дані обставини просив стягнути з відповідача на його користь всього 2159,37 гривень за період із 18.03.2016 по 14.10.2017.

Рішенням Тячівського районного суду від 26.02.2018 позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 1840,11 грн. та 3 % річних в сумі 319, 26 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 18.03.2017 року по 14.10.2017 року, всього 2 159,37 грн., а також судові витрати в сумі 640 грн. У решті позову відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що 14.12.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №307/561/15-ц, що був виданий 12.10.2016 Тячівським районним судом про стягнення зі ОСОБА_1 6000 грн. моральної шкоди, 343,60 грн. судового збору.

Позивач та його представник, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с.89), в судове засідання не з'явились. Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з'явились в судове засідання.

Заслухавши позицію апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015 у цивільній справі №307/561/15-ц було частково задоволено його позов, визнано недійсним та скасовано державний акт серії НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданого відповідачу ОСОБА_1; скасовано в державному земельному кадастрі реєстрацію цієї земельної ділянки; визнано недійсним дозвіл на право виконання будівельних робіт №339 від 30.12.2005 року з часу його видачі та зобов'язано відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за свій рахунок і зобов'язано привести цю ділянку у попередній стан та стягнуто зі ОСОБА_1 на його користь 6000 грн. моральної шкоди, 343,60 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. за надання правової допомоги (а.с.6-10).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 Указане рішення Тячівського районного суду від 22.12.2015 у частині задоволення вимог позову про визнання недійсним дозволу на право виконання будівельних робіт від 30.12.2005 № 339 та про зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1, за власний рахунок і привести ділянку в попередній стан - скасовано, та у задоволенні цих вимог позову ОСОБА_2 - відмовлено. У решті рішення суду по суті спору залишено без змін. У частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000,00 грн. у рахунок відшкодування витрат по оплаті правової допомоги рішення суду скасовано, за результатом розгляду справи стягнуто зі ОСОБА_1 859,80 грн. судового збору в дохід держави (а.с.11-22).

Таким рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016, що має преюдиційне значення, встановлено, що апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростували правильність по суті і справедливість рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, як і відсутні будь-які доводи щодо вирішення вимоги позову про відшкодування моральної шкоди.

До того ж, ОСОБА_2 звертався із заявою про роз'яснення рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016, у зв'язку з чим в ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 02.08.2017 вказано, що зазначення у другому абзаці резолютивної частини рішення апеляційного суду узагальненої назви позову на суть рішення апеляційного суду стосовно вимог позову, які розглядалися - не впливає (а.с. 55-56).

Отже, рішення суду першої інстанції, зокрема, в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 6000,00 грн. та судового збору в розмірі 343,60 грн. за результатом апеляційного розгляду залишено без змін.

З моменту набрання рішенням законної сили боржник ОСОБА_1 грошове зобов'язання, яке виникло із рішення суду не виконав.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) та ст. 18 ЦПК України в діючій редакції, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх, зокрема, громадян і підлягають виконанню на всій території України; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідач ОСОБА_1 ствердив, що кошти, стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015, він позивачу не сплатив.

Судове рішення може бути виконано як добровільно, так і в примусовому порядку. Тому судова колегія не бере до уваги доводи представника апелянта щодо відсутності обов'язку у ОСОБА_1 сплатити кошти позивачу у зв'язку із закінченням виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження ВП № 53524633 постановою старшого державного виконавця Тячівського РВ ДВС від 14.12.2017 було закінчено не у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таку правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Таким чином ст. 625 ЦК України поширюється на грошове зобов'язання, що виникло у ОСОБА_1 з рішення Тячівського районного суду від 22.12.2015 щодо стягнення на користь ОСОБА_2 6000 грн. моральної шкоди.

Проте норма ст. 625 ЦК України не застосовується до судового збору, що належить до судових витрат, котрі пов'язані з розглядом справи, що мають власну правову природу та розподіляється між сторонами незалежно від того чи виникає із судового рішення грошове зобов'язання.

Крім того, позивач просив стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 18 березня 2016 року по 14 жовтня 2017 року. Суд, зазначивши у резолютивній частині рішення період прострочення виконання грошового зобов'язання із 18.03.2017 по 14.10.2017, всупереч положенням ч 1. ст. 13 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених вимог, стягнув суму боргу, визначеного у наданому позивачем розрахунку станом на 21.11.2017.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не перевірив правильності здійсненого позивачем розрахунку, який обчислено з урахуванням суми судового збору, з помилково визначеним індексом інфляції та за період, про який позивач не просив.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції здійснено розрахунок, за яким інфляційне збільшення суми боргу 6000,00 грн. за період із 18.03.2016 по 14.10.2017 становить 1320,57 грн. (а.с.92); розмір трьох процентів річних за цей період (576 днів) на суму 6000,00 грн. складає 283,67 грн. (а.с.93).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При пред'явленні позову ОСОБА_2 сплатив 640 грн. судового збору (а.с.1). Отже, розмір судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції слід визначити пропорційно розміру задоволених позовних вимог (74,3%) у сумі 475,52 грн.

За таких обставин, рішення місцевого суду як таке, що не відповідає обставинам справи та ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права і порушенням процесуального права, відповідно до положень п.п.3,4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, в частині визначеного розміру інфляційних втрат, трьох процентів річних та, відповідно, судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 26 лютого 2018 року в частині визначеного розміру інфляційних втрат, трьох процентів річних і судових витрат - змінити.

Стягнути зі ОСОБА_1 (90514, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (90514, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) інфляційні втрати в сумі 1320,57 грн. та три відсотки річних в сумі 283,67 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 18 березня 2016 року по 14 жовтня 2017 року, всього - 1604,24 грн., а також 475,52 грн. судового збору, сплаченого у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 липня 2018 року.

Головуюча: Судді: