27.07.2018 Справа № 313/383/18
Провадження №2/ 313/287/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2018 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК», треті особи Приватний нотаріус ОСОБА_4, Веселівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВCТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом у якому просить суд виконавчий напис від 20.11.2017 р., зареєстрований в реєстрі за № 22161, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 42 220, 87 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1 800, 00 грн. визнати таким, що не підлягає виконанню.

Присутній у судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, а судові, повязані зі сплатою судового збору, стягнути з відповідача.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, але у судове засідання не з'явився, з заявою до суду про відкладення судового розгляду справи не звертався.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, але на адресу суду звернулися із заявою розглянути справу без їхньої участі. Заяви долучені до матеріалів справи.

Суд з врахуванням думки представника позивача, а також з врахуванням вимог ст.ст. 2, 223 ЦПК України ухвалив протокольну ухвалу про розгляд справи без участі представника відповідача та третіх осіб.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов'язки.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 1 ст. 12, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦК України).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач у лютому 2018 року отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2018 р., винесену державним виконавцем Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області щодо стягнення з нього 42 220, 87 грн. заборгованості по кредитному договору та 1 800, 00 грн. витрат за вчинення виконавчого напису на користь КБ «Приватбанк» та був викликаний до Веселівської районної державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області на 21.02.2018 р.

При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, 12.11.2017 р. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 22161 щодо стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4TP89570420 від 02.11.2006 р. у сумі 42 220, 87 грн.: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 859, 65грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 9 490, 93 грн.; заборгованість з комісії та пені у розмірі 29 383, 58 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1 986, 71 грн.

Крім того, за вчинення виконавчого напису стягненню підлягають у сумі 1 800, 00 грн.

Строк за який проводиться стягнення 3970 днів, а саме: з 02.11.2006 р. по 15.09.2017 р.

Суд вважає, що приватний нотаріус ОСОБА_4 вчинив вищенаведений виконавчий напис з порушенням чинного законодавства оскільки, вчиняючи вказаний напис не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед ПАТ КБ «Приват Банк» за відповідним кредитним договором, крім того, не врахував пропуск банком строку позовної давності.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 1.1 та п.п. 1.2. п. 1 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.п. 3.1 та п.п. 3.4 п. 3 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Відповідно заяви позичальника (кредитний договір) № DNH4TP89570420 від 02.11.2006 р. банк надав позичальнику ОСОБА_2 строковий кредит у сумі 1 391, 60 грн. на строк 12 місяців до 02.11.2007 р.

Строк з якого обчислюється строк позовної давності складає з моменту кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто з 02.11.2007 р.

Строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі ПАТ КБ «Приватбанк» закінчився у листопаді 2010 року.

В своєму відзиві відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що позивачем начебто здійснювались платежі, а отже ними не пропущено строк позовної давності, а саме 09.04.2010 р. 07,90 грн.; 16.12.2010 р. - 24,70 грн.; 14.03.2011 р. - 03,50 грн.; 26.05.2011 р. 04,50 грн.; 13.02.2015 р. 491,35 грн.

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.06.2018 р. надісланого на адресу суду на виконання ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 21.05.2018 р. № 313/383/18 вбачається що вищевказані платежі було зроблено відповідачем ПАТ КБ «Приват Банк» у автоматичному режимі та позивач ОСОБА_2 згоди на їх здійснення не надавав. Посилання представника відповідача, що зазначені платежі було здійснено на підставі договору, ОСОБА_2 доручає банку списувати кошти із своїх рахунків не відповідають дійсності, оскільки у самому договорі не зазначено, з яких рахунків це необхідно здійснювати, так як зазначені графи в договорі взагалі не заповнені. Крім того, суд звертаю увагу, що зазначені платежі було здійснено вже після закінчення строку дії кредитного договору.

Верховний суд України в правовій позиції викладеної в постанові від 08.11.2017 р. по справі № 6-2891цс16 зазначив, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Отже на підставі викладеного платежі 09.04.2010 р. - 07,90 грн.; 16.12.2010 р. - 24,70 грн.; 14.03.2011 р. - 0 3,50 грн.; 26.05.2011 р. - 04,50 грн.; 13.02.2015 р. - 491,35 грн. не переривають строк позовної давності оскільки позивачем вони не здійснювались, та згоду на їх проведення позивач не давав, оскільки в заяві про видачу кредиту не зазначено з якої картки банк має право автоматично здійснювати списання коштів.

Суд також звертає увагу на те, що в документах, які було подано відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» нотаріусу для здійснення виконавчого напису міститься розрахунок заборгованості за договором № DNH4TP89570420 від 02.11.2006 р., укладеного між «ПриватБанком» та клієнтом ОСОБА_2, станом на 15.09.2017 р. в зазначеному розрахунку взагалі відсутні платежі від 09.04.2010 р. 07,90 грн.; 16.12.2010 р. 24,70 грн.; 14.03.2011 р.-03,50 грн.; 26.05.2011 р. 04,50 грн.; 13.02.2015 р. 491,35 грн.

У звязку з цим суд критично відноситься до довідки наданої відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» про здійсненні відповідачем вищевказаних платежів, оскільки відповідач її склав тільки при зверненні позивача до суду з метою начебто підтвердження факту не пропуску позовної давності.

Таким чином, виходячи з вище викладеного, на час звернення позивача до нотаріальної контори сплив строк позовної давності оскільки останній був вчинений у 2017 році, суд вважає за доцільне застосувати до цих правовідносин строк позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Вчиняючи 20.11.2017 р. виконавчий напис приватний нотаріус ОСОБА_4 не звернув уваги на те, що строк дії кредитного договору становить до 02.11.2007 р., а отже з дня виникнення права вимоги банка становить більше трьох років та вчинив виконавчий напис з порушенням строків позовної давності передбачених ч. 1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та п.п. 3.1. та п.п. 3.4. п. 3 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5.

Вчинення виконавчого напису за майже за 11 років є прямим порушенням ч. 1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та п.п. 3.1. та п.п. 3.4. п. 3 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5.

Виконавчим написом з ОСОБА_2 стягнено заборгованість за пенею у розмірі 29 383, 58 грн., як вбачається з розрахунку заборгованості який додано до виконавчого напису (у позивача наявна засвідчена копія, оригінал знаходиться у Веселівському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області) пеню стягнуто з 21.01.2007 р. по 15.09.2017 р.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже пеню з мене було стягнуто також з пропуском позовної давності.

Як вбачається з розрахунку наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» приватному нотаріусу та до матеріалів виконавчого провадження відсутні підстави для поновлення строку позовної давності.

Крім того, нотаріус ОСОБА_4 виконавчим написом стягнув з позивача: заборгованість з комісії та пені у розмірі 29 383, 58 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1 986, 71 грн.

Суд зазначає, що таке стягнення суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 21.10.2015 р. справа № 6-2003цс15).

Вищенаведене підтверджує про відсутність безспірності при вчиненні виконавчого напису нотаріусом.

Крім того Пунктом 2 постанови КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставу виконавчих написів нотаріусів» (з наступними змінами) передбачено що для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями надається оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як вбачається з заяви відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_4 від 17.10.2017 р. про видачу виконавчого напису (зазначену заяву позивачем було отримано на письмовий запит до приватного нотаріуса, у позивача наявна засвідчено нотаріусом копія), ПАТ КБ «ПриватБанк» надало нотаріусу для вчинення виконавчого напису копію кредитного договору, а не оригінал. Крім того, в заяві зазначається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просить вчинити виконавчий напис саме на копії Кредитного договору № DNH4TP89570420 від 02.11.2006 р. для стягнення заборгованості.

Зазначені дії є порушенням пункту 2 постанови КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставу виконавчих написів нотаріусів».

Також суд при ухваленні рішення за позовом ОСОБА_2 приймає до уваги постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р., залишену без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 р. у справі № 826/20084/14, яким визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття, зокрема пункт 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У звязку з цим суд приходить до висновку, що на момент вчинення виконавчого напису, а саме 12.11.2017 р. у нотаріуса взагалі не було правових підстав здійснювати зазначений виконавчий напис, оскільки п. 2 вищевказаної постанови КМУ, на підставі якої робився виконавчий напис, визнано не законною та не чиною.

Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та ст. ст. 11, 16, 256, 257, 261, 266 ЦК України, керуючись ст. ст. ст.ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Виконавчий напис від 20.11.2017 р., зареєстрований в реєстрі за № 22161, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 42 220 грн. 87 коп. та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1 800,00 грн. - визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.07.2018 р.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_5