Справа № 408/4352/16-ц
Провадження № 22ц/782/336/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач),

суддів - Орлова І.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Подрябінкіна Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганскої області

апеляційну скаргуОСОБА_1

на ухвалу Біловодського районного суду Луганської області (суддя В.А.Карягіна)

від 19 березня 2018 року

у справі про стягнення боргу

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 14 грудня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто в рахунок погашення боргу 103 459,68 гривень. Рішення відповідачкою не оскаржено та набрало законної сили.

Для примусового виконання рішення позивачем був отриманий виконавчий лист, який виданий судом в січні 2017 року.

05 березня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив розстрочити виконання рішення суду наступним чином: стягнути негайно 1 000 гривень; відстрочити на шість місяців стягнення 30 000 гривень; відстрочити на десять місяців стягнення 63 459,68 гривень. Крім того, просив видати виконавчі листи на відповідні суми стягнення замість раніше виданого виконавчого листа про стягнення одночасно всієї суми боргу.

Заява обґрунтована тим, що внаслідок скрутного матеріального стану позивач не має можливості звернути рішення до примусового виконання, для чого йому необхідно сплатити авансовий внесок в розмірі 2% від суми, що підлягає стягненню, згідно з вимогами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 19 березня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати і постановити ухвалу про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи належним чином завчасно повідомлені. Їх неявка відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність й обґрунтованість судового рішення, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження скрутного майнового стану, а також з того, що варіант розстрочки виконання, про який просить позивач, фактично є зміною порядку виконання рішення суду.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Зокрема, свій висновок про те, що фактично позивачем заявлено вимогу про зміну порядку виконання рішення суд не обґрунтував.

Стаття 435 Цивільного процесуального кодексу України та стаття 33 Закону України «Про виконавче провадження» не містять визначення понять «відстрочення», «розстрочення», «зміна способу та порядку виконання». У цих нормах права наводяться лише підстави для їх застосування. Тому суд при вирішенні питання про розстрочення виконання рішення повинен був керуватися загальними принципами та правилами, закріпленими Цивільним процесуальним кодексом України з врахуванням специфіки, характеру та суб'єктного складу правовідносин, які являються предметом судового розгляду.

Висновок про відсутність доказів скрутного майнового стану зроблений з порушенням норм процесуального права, а саме без дослідження доказу, який доданий позивачем до заяви про розстрочення виконання рішення суду: довідки про відсутність у позивача доходу за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.93,101).

У зв'язку з вищевикладеним судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції в порушення 263 Цивільного процесуального кодексу України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, а саме:

чи є обов'язковість сплати відповідно до вимог статті 26 Закону України « Про виконавче провадження» авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати для позивача надмірним тягарем, що унеможливлює звернення рішення суду до примусового виконання та безпосередньо перешкоджає його виконанню у визначений законом строк та у визначеному рішенням суду обсязі;

чи не є відмова позивачу у розстроченні рішення порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, адже у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи;

чи не є відмова позивачу у розстроченні рішення порушенням права на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що існування заборгованості, підтверджене обов'язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 379 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 372, 374, 379, 382, 384, 389 Цивільного процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 19 березня 2018 року

скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 10 липня 2018 року.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Орлов І.В.

Яресько А.В.