Справа № 309/1094/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Чучки Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її адвоката ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 12 березня 2018 року, ухвалене суддею Кемінь В. Д., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2017 року ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідачка вмовила продати належний їй житловий будинок в селі Підлеша Хустського району в обмін на утримання та гідне життя на старості.

Продавши в лютому 2015 року будинок, між сторонами було досягнуто домовленості, за умовами якої відповідачка прийняла на себе зобов'язання забезпечувати позивачку доглядом та житлом, а позивачка зобов'язалася передати відповідачці у власність виручені від продажу кошти в сумі 5500 доларів США.

Позивачка вважає, що в результаті вказаної домовленості між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору довічного утримання.

Факт отримання коштів 10 березня 2015 року було зафіксовано письмово у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та засвідчено підписами сторін.

Проживши шість тижнів у будинку відповідачки в селі Нанково, 385, Хустського району, відповідачка, з невідомих причин, почала погано ставитися до позивачки, на що було пред'явлено вимогу про повернення коштів за договором утримання. Однак, у цій вимозі було відмовлено.

На неодноразові спроби улагодити спір у досудовому порядку відповідачка не реагувала, продовжуючи безпідставно утримувати належні позивачці грошові кошти. Тільки після звернення до Тячівського відділу поліції 19 лютого 2016 року, відповідачка погодилася частково повернути кошти в сумі 2500 доларів США, про що 03 березня 2016 року склала письмову розписку. Решту суми відповідачка повернути відмовилася, пояснивши це тим, що вона їх витратила на позивачку.

У зв'язку з цим позивачка просила у судовому порядку зобов'язати відповідачку повернути їй грошові кошти в розмірі 3000 доларів США (а.с.2-3).

Рішенням Хустського районного суду від 12 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с.73-76).

На це рішення позивачка ОСОБА_1 та її адвокат ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Зазначають, що відповідачка ОСОБА_3 безпідставно набула грошові кошти та відмовляється їх повернути в повному обсязі. Рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просять його скасувати, позов задовольнити.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивачки ОСОБА_2 скаргу підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_6 проти скарги заперечив та просив її залишити без задоволення (а.с.83-84).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивувала тим, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору довічного утримання, за умовами якого відповідачка прийняла на себе зобов'язання забезпечувати позивачку доглядом та житлом, а позивачка зобов'язалася передати відповідачці у власність виручені від продажу житлового будинку кошти в сумі 5500 доларів США.

Факт отримання коштів 10 березня 2015 року було зафіксовано письмово у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та засвідчено підписами сторін.

Проживши у будинку відповідачки в селі Нанково, 385, Хустського району деякий час сторони посварилися та роз'їхалися. Відповідачка погодилася частково повернути кошти в сумі 2500 доларів США, про що 03 березня 2016 року склала письмову розписку. Решту суми відповідачка повернути відмовилася, пояснивши це тим, що вона їх витратила на позивачку.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечила та пояснила, що позивачка є родичкою її чоловіка, не запрошувала її до себе проживати, а погодилася прийняти літню жінку, яка залишилася без родичів та майна після продажу власного житлового будинку. Відповідачка зробила ремонт в літній кухні за кошти позивачки, надала їй власні меблі, телевізор та інші необхідні для проживання речі. Жодних домовленостей, а тим паче угод щодо довічного утримання між сторонами не було і не могло бути, оскільки позивачці не було що запропонувати взамін на договір довічного утримання. Кошти, які вона передала відповідачці, згідно домовленостей, були витрачені на облаштування житла для позивачки, її утримання, харчування та лікування. Ці кошти відповідачка не вважала своїми і витрачала їх на потреби позивачки.

Колегія суддів констатує, що договір довічного утримання між сторонами укладено не було, оскільки відповідно до статті 745 ЦК України такий укладається в письмові формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Щодо розписки, яка є в матеріалах справи, то така не містить ознак боргового документу, а засвідчує лише факт передачі грошових коштів (а.с.6).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 дійсно передала 5500 доларів США відповідачці. Така передача була оформлена розпискою, розмір суми сторонами визнано. При цьому обидві сторони визнали, що вказані кошти мали бути у подальшому витрачені на потреби позивачки, пов'язані із проживанням у відповідачки.

Судами також встановлено, що відповідачка у подальшому погодилася частково повернути одержані кошти та фактично повернула такі у сумі 2500 доларів США, про що 03 березня 2016 року було складено письмову розписку (а.с.7).

Отже, спір звівся до з'ясування обґрунтованості вимоги щодо повернення іншої частини коштів та його розміру. Однак, позивачкою не доведено, на що саме ці кошти було передано. Відповідачка вказує, що на облаштування її житла (літньої кухні), харчування та лікування. Позивачка заперечує і стверджує, що фактично вона проживала у відповідачки нетривалий час, а тому частина коштів, яку вона не повернула, є значно більшою, ніж було необхідно на її витрати.

За цих обставин колегія прийшла до висновку, що передані позивачкою кошти відповідачці не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а тому вимоги про їх повернення із заявлених у позові правових підстав задоволені бути не можуть.

Обидві сторони визнали, що ці кошти надавалися на утримання позивачки за взаємною згодою, між ними існували договірні відносини.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року (справа № 6-88цс13).

За цих обставин місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її адвоката ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 12 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________