АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 627/189/17

Провадження № 22ц/790/3775/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області та ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження, договору оренди землі та державної реєстрації права оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року (в складі судді Каліберди В.А.),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області та ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, розпорядження, договору оренди землі та державної реєстрації права оренди земельної ділянки, в якому просив визнати недійсним розпорядження Краснокутської РДА «Про надання ОСОБА_1.» від 17.08.2011 року № 243 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області площею 2,4112 га.

Одночасно позивач просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду» від 06.02.2015 року в частині надання в оренду земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1 ОСОБА_3, а також визнати недійсним договір оренди землі б/н від 16.03.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та державну реєстрацію права оренди землі, зареєстрованого за ОСОБА_3 на підставі договору оренди б/н від 16.03.2015 року.

02 квітня 2018 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просив заборонити ОСОБА_3 проводити будь-яку сільськогосподарську діяльність на земельній ділянці із кадастровим номером № НОМЕР_1 площею 2,4112 га, що розташована за межами населених пунктів на території Китченківської сільської ради Краснокутського району Харківської області, а саме заборонити здійснювати сільськогосподарські роботи із засівання земельної ділянки, обробки земельної ділянки, збирання врожаю тощо.

В обгрунтування заяви вказував, що на даний час земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_3, на даній земельній ділянці ведеться сільськогосподарська діяльність. Проте, до розгляду справи по суті правовий статус спірної ділянки не вирішено, у зв'язку з чим подальше використання земельної ділянки може порушити права позивача як її законного володільця та користувача, який своєчасно сплачує земельний податок за вказану земельну ділянку.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, однак позивач надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Представник відповідача - Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви позивача про забезпечення позову та просив відмовити в її задоволенні.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом норм процесуального права, просить вказану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що заборона проводити сільськогосподарську діяльність на спірній земельній ділянці дозволить забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача ОСОБА_1, оскільки на даний час ОСОБА_3 використовую земельну ділянку, виснажує її, що в подальшому може ускладнити приведення земельної ділянки в стан, який мав місце до порушення прав позивача.

Також апелянт посилається на той факт, що ОСОБА_1 сплачує податки за спірну земельну ділянку та його право власності на цю земельну ділянку підтверджено численними доказами.

03 липня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якому вказують, що в даному випадку земельна ділянка, за яку позивач зазначає у апеляційній скарзі не є його власністю, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов'язується необхідність застосування забезпечення позову зазначеного позивачем не подано, як і не надано доказів надання в користування позивачу спірної земельної ділянки, та з огляду на те, що докази того, що невжиття таких заходів забезпечення зможе в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду відсутні, а також не надано доказів співмірності заявлених позовних вимог з обраним видом забезпечення позову.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Пунктом 3 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, із врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася із такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець.

Судом встановлено, що предметом спірних правовідносин є державна реєстрація права оренди земельної ділянки та договір оренди землі № б/н від 16.03.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та Головним управлінням Держземгенства у Харківській області.

З заперечень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 17.11.2017 року та відповіді відділу у Краснокутському району Держгеокадстру управління Держгеокадастру у Харківській області від 11.04.2018 року № 59/145-18, вбачається, що згідно даних Державного земельного кадастру Національної кадастрової Системи (НКС) земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,4112 га (тобто спірна земельна ділянка) не була сформована та внесена до бази даних Державного земельного кадастру Національної кадастрової Системи (НКС) на дату 17.08.2011 року, оскільки відомості про земельну ділянку внесені: дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.01.2015 року, згідно: інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрації земельної ділянки: проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 29.09.2014 року; Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЕМТЕХСТРАНДАРТ», ОСОБА_5

На час проведення Державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_1 в базі даних Національної кадастрової Системи (НКС) перетини з іншими земельними ділянками були відсутні, тобто з вищевикладеного вбачається, що на час передачі спірної земельної ділянки в оренду відповідачу ОСОБА_3 земельна ділянка в користуванні інших осіб не перебувала, а перебувала у власності держави та з іншими земельними ділянками не перетиналася. Окрім цього, ОСОБА_3 на виконання умов договору оренди землі за спірну земельну ділянку сплачує оренду плату, що підтверджується платіжними дорученнями, які долучені до матеріалів справи.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов'язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

Вжиття заходів забезпечення позову обумовлено ризиками, що можуть виникнути при виконанні рішення суду, в разі ухвалення такого на користь позивача. Визнання ж недійсними договорів має правові наслідки, які настають незалежно від забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 липня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко