АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня2018 року м. Київ

Справа 756/1633/17

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Васалатія К.А. 02 квітня 2018 року о 13:54 год. у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат), встановлення місця проживання дітей та порядку спілкування з дітьми і їх виховання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання усунути порушення умов договору від 10.10.2013 шляхом його виконання в натурі та надання дозволу на виїзд за межі території України,

В С Т А Н О В И В

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4729/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.10.2013 між сторонами було укладено договір про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат). Позивач зазначає, що з кінця 2013 року його майновий стан суттєво погіршився та його мати тяжко захворіла. Також зазначає, що він здійснює оплату аліментів та поступове погашення суми заборгованості на користь відповідача. За період 2014 року по цей день на користь відповідача та на погашення суми боргу ним сплачено 65700 грн., а всього за весь час дії договору сплачено 143555 грн. При цьому, відповідач ухиляється від прийняття від позивача виконання зобов'язань з оплати аліментів та заборгованості за попередні періоди. Так, відповідач у березні закрила рахунок у банку, не попередивши позивача. Позивач також вказує, що дії відповідача завдають йому моральної шкоди та негативно впливають на професійну діяльність, відповідач ухиляється від прийняття коштів на користь дітей. Доходи позивача суттєво зменшились порівняно з попередніми роками, та він неодноразово звертався до відповідача з пропозицією змінити умови Договору та з вимогами про припинення дій з перешкод у спілкуванні з дітьми, проте відповідач відмовилась у передбачений Договором строк переглянути умови укладеного Договору. Хоча положеннями Договору передбачено такий обов'язок, тим паче, що умова такого перегляду - зміна майнового стану позивача прямо передбачена укладеним Договором. Як вказує позивач, він не має можливості здійснювати сплату коштів у розмір 24300 грн. на аліменти та ще і витрати на виховання дітей та інші розважальні заходи, оскільки рівень доходів є значно меншим. У зв'язку з відсутністю відповіді відповідача щодо перегляду умов договору, позивач вважає, що є підстави для його розірвання у судовому порядку, про що і просить суд в даному позові.

Також позивач ОСОБА_2 просить суд враховуючи його бажання відвідувати дітей періодично та систематично, забирати дітей на вихідні, для врегулювання взаємовідносин сторін та визначення іншого порядку спілкування та виховання дітей після розірвання Договору, встановити новий порядок спілкування дітей із позивачем та його участі у їх вихованні. Також вважає, що спілкування батька з дитиною в присутності матері до досягнення дитиною 10-річного віку суперечить вимогам ч. 2 ст. 159 СК України, обмежує право батька на участь у вихованні дітей. Окрім того, відсутні будь які докази, які б давали підстави обумовити зустріч батька з дитиною в присутності матері.

Тому просить суд визначити порядок спілкування батька із дітьми:

бачитись з дітьми не рідше двох разів на тиждень у будні дні та один вихідний день без участі матері, про що має повідомити матір не менше ніж за добу; має право брати дітей до себе на вихідні чи святкові дні, про що має попередити матір за 2 доби. Під час перебування дітей у батька до досягнення ними 7-ми річного віку, батько має забезпечити присутність особи, що може надати необхідну допомогу у забезпечені потреб дитини. Такою особою може бути або вихователь (няня) або мати батька - бабуся дітей. При цьому мати зобов'язана надавати погодження на проведення святкових днів чи канікул із батьком щонайменше 2 рази на рік. Тривалість перебування дітей у батька визначається святковими днями або канікулами, і діти перебувають із батьком без присутності матері; батько щонайменше раз на рік може брати дітей на відпочинок, супровід матері здійснюється до досягнення дитиною 5-ти річного віку. Причиною відмови у побаченнях чи перебування дітей у батька може бути хвороба дітей або батька. Батько зобов'язується за зверненням матері під час відпустки няні чи за потреби (хвороба матері, відрядження чи за інших умов, коли мати перебуває за межами постійного місця проживання дітей) забирати дітей до себе та забезпечити виконання їх потреб, графіку постійних та додаткових занять.

Також просить суд встановити, що батьки зобов'язуються в присутності дітей вести себе гідно, утримуватись сварок та використання образливих слів та лайки, створювати сприятливі умови для дітей.

Крім того, позивач просить суд визначити розмір аліментів на кожну дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. до досягнення дітьми повноліття, так як не може виконувати вищевказаний договір.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_4 подавала декілька зустрічний позовів. Так, 14.09.2015 нею були заявлені вимоги про надання дозволу на виїзд за межі території України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 до Туреччини, США на період з 01.11.2015 по 30.10.2022. Ухвалою суду від 14.09.2015 занесеною до журналу судового засідання відмовлено у прийнятті вказаної заяви. Ухвалою суду від 25.11.2015 апеляційна скарга ОСОБА_3 на вказану ухвалу була їй повернута /т.1 а.с.163-164,177,187-188/.

В зустірчному позові від 21.01.2016 відповідач ОСОБА_4 просила про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) /т.1 а.с.242-245/. Ухвалою суду від 25.02.2015, занесеною до журналу судового засідання, вказаний зустрічний позов прийняти до спільного розгляду /т.1 а.с.248/.

В подальшому ОСОБА_4 змінювала заявлені нею позовні вимоги, в остатній заяві від 19.10.2017 просила зобов'язати ОСОБА_2 усунути порушення умов Договору від 10.10.2013, шляхом його (їх) виконання в натурі, зокрема: починаючи з понеділка по п'ятницю (кожного тижня з 07:00 години (крім святкових та канікул)) відвозити дітей з місця проживання матері: та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) до дитсадка, а ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) до школи, починаючи з понеділка по п'ятницю (кожного тижня з 13:00 години по 18:00 годину (крім святкових та канікул) привозити дітей до місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) з дитсадка, а ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) зі школи.

Також просила суд надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України та надати дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди батька - позивача за основним позовом ОСОБА_2 до США на період з 25.07.2018 по 25.08.2018 /т.2 а.с.227-227/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.04.2018 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат), встановлення місця проживання дітей та порядку спілкування з дітьми і їх виховання - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання усунути порушення умов договору від 10.10.2013 шляхом його виконання в натурі та надання дозволу на виїзд за межі території України - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути порушення умов Договору від 10.10.2013, шляхом його виконання в натурі, зокрема: починаючи з понеділка по середу включно (кожного парного тижня з 07:00 год. (крім святкових днів та канікул) відвозити дітей з місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) до дитсадка, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) до школи, а кожного непарного тижня з четверга по п'ятницю включно з 13:00 год. по 18:00 год. (крім святкових днів та канікул) привозити дітей до місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) з дитсадка, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) зі школи.

Надати ОСОБА_8 дозвіл на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України та надати дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) у супроводі матері ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 до Сполучених Штатів Америки на період з 25.07.2018 по 25.08.2018.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що матеріали справи містять підтвердження значного погіршення матеріального становища позивача після 10.10.2013, позивач немає стабільного доходу, його дохід носить нерегулярний характер. Також зазначає, що ним були надані докази на підтвердження сплати ним аліментів у більшому розмірі ніж зазначено судом в оскаржуваному рішенні, що також не відповідає дійсним обставинам справи. Також зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки матеріалам справи щодо невиконання відповідачем укладеного договору між батьками стосовно способу участі позивача у вихованні та спілкуванні з дітьми, а також тих обставин, що відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні та зустрічі з дітьми. Вказує на те, що судом першої інстанції не досліджено докази на які посилався позивач, а саме довідки з фіскальних органів щодо доходів, медичні довідки. Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції задовольняючи зустрічні позовні вимоги, фактично змінив умови укладеного договору, а не усунув порушення тих умов, які були визнані сторонами. Також суд порушив строки розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначається, що позивачем не надано до суду жодного доказу на погіршення його матеріального стану та хвороби його батьків, що вказує на те, що він свідомо порушує умови Договору. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач систематично бачиться з дітьми, а тому його доводи щодо позбавлення його спілкування з дітьми є безпідставними. Вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, відповідач просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в листі від 21.06.2018 просили розглянути справу за відсутності їх представника та ухвалити рішення з максимальним врахуванням інтересів малолітніх дітей. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Сторони у справі позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5.

Між сторонами 10.10.2013 був укладений договір щодо проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат).

Згідно умов п. 1.3 вищевказаного договору сторонами - позивачем та відповідачем було визначено місце проживання спільних дітей за місцем проживання матері. При цьому батько має право безперешкодно відвідувати дітей у визначений договором час, попередивши мати за 2 доби СМС-повідомленням, письмово або електронним листом.

Також батько за умовами договору має право відвідувати дітей не рідше 2-х разів на тиждень у будні та один вихідний день, за виключенням поважних причин неможливості таких побачень або за хвороби батька чи дітей, а самі побачення мають носити регулярний та систематичний (п. 2.1 укладеного Договору). Спілкування батька з сином ОСОБА_11 та донькою ОСОБА_6 до досягнення ними 7-мирічного віку може відбуватися за місцем проживання матері, після досягнення вказаного віку спілкування може проводитися і поза місцем проживання матері, але за погодженням з матір'ю. Спілкування батька з сином ОСОБА_12 може відбуватися як за місцем проживання матері, так і поза ним але за її згодою. Умовами договору також конкретизовані і години можливого спілкування, кожного дня в період часу з 14.00 до 21.00. Для дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у вихідні дні час змінений з 11.00 до 19.00 год.

Батько має право брати до себе дітей, погодивши це з матір'ю за дві доби. Передбачений і спільний відпочинок батька з дітьми, але до досягнення 10-ти років лише у супроводі матері (п.п. 2.4,2.7 Договору). У дні щорічної відпуски няні (5 днів) батько здійснює повне піклування та догляд за дітьми за місцем проживання матері (п.2.5).

Мати зобов'язалась завчасно повідомляти батька про відвідування гуртків, спортивних та додаткових розвиваючих занять, їх розклад та місцезнаходження. В дні зустрічей з батьком завчасно повідомити про це дітей і підготувати їх. Піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої осовіти, готувати їх до самостійного життя.

Батько зобов'язався доставляти дітей на гуртки (секції), які відвідують діти, не рідше 3-х разів на тиждень, у дні спілкування з ними забезпечувати їх перевезення, комфортні умови проживання та відпочинку, своєчасне повернення до місця проживання. Піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя.

Спільні зобов'язання батьків стосуються недопущення психічного чи фізичного насилля над дітьми, забезпечення відсутності негативного впливу на їх виховання та психологічний стан, забезпечення організації спільного святкування Днів народження дітей та організація культурних заходів. Також батьки зобов'язались повідомляти один одного про зміну будь-яких обставин, що мають суттєве значення для виконання зобов'язань, а також про стан здоров'я дітей. Серед спільних обов'язків визначений і обов'язок надавати один одному оформлену в установленому законодавством порядку згоду на тимчасовий виїзд з дитиною за кордон (п.3.3.).

В розділі «Фінансові зобов'язання (аліменти)» сторони визначили, що платником аліментів є батько, а мати - одержувачем. Розмір аліментів за домовленістю сторін становить на одну дитину не менше 8100 (вісім тисяч сто) гривень, що еквівалентно по курсу НБУ на момент платежу 1000 (одній тисячі) доларів США, які здійснюються щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на всіх дітей загальною сумою не менше 24300 (двадцять чотири тисячі триста) гривень. Батько зобов'язаний оплачувати і 50 % додаткових витрат на дітей, до яких відносяться витрати на лікування, дитячі розважальні заходи, відпочинок та оздоровлення дітей, розвиваючі заняття. Порядок оплати визначений сторонами як шляхом перерахунку на поточний банківський рахунок матері, так і готівкою. У разі затримки сплати аліментів та додаткових витрат батько повинен сплатити пеню відповідно до положень ст. 196 СК України.

В заключних положеннях вказано на те, що договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до моменту досягнення дітьми (дитиною) повноліття або, у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, - до його закінчення дитиною.

У п. 5.3. Договору сторонами визначено, що вони зобов'язуються переглянути умови цього договору протягом 1 (одного) місяця з моменту настання таких обставин: у разі вступу одного з батьків у шлюб, а також виникнення інших обставин, що можуть призвести до істотних змін у звичайному житті дітей (дитини); у разі зміни матеріального стану, погіршення здоров'я будь-якої зі сторін договору, якщо сторони погодились, вносяться зміни або доповнення шляхом укладення додаткового нотаріально посвідченого договору. Таким же шляхом цей договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається.

При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку».

Сторонами визнана та обставина, що після укладення договору його сторонами виконувались взяті на себе зобов'язання протягом трьох місяців, тобто до кінця 2013 року. В подальшому мало місце порушення позивачем взятих на себе фінансових зобов'язань, що також визнано обома сторонами. Між сторонами виникли конфлікті відносини, спори між ними неодноразово вирішувались в судовому порядку. Спілкування батька з дітьми стало носити несистематичний характер, мали місце періодичні зустрічі.

Вказані обставини також підтверджуються і матеріалами справи.

Так, розписками відповідача підтверджується факт виконання позивачем взятих на себе договірних зобов'язань протягом 2013 року /т.1 а.с.45-48/. Банківські квитанції за 2014 - 2015 роки свідчать про здійснення позивачем погашення заборгованості по сплаті аліментів, їх поточне здійснення, але в іншому розмірі, ніж визначено умовами оспорюваного договору.

Зокрема, 06.10.2014 ОСОБА_2 здійснено три платежі по 3000 грн. в якості оплати аліментів з поточний місяць та на погашення заборгованості за лютий, березень 2014 року /т.1 а.с.49/. 27.10.2014 здійснена сплата аліментів в розмірі 6000 грн. із зазначенням про погашення заборгованості за квітень, травень 2014 року/т.1 а.с.49/. В листопаді 2014 року здійснено два платежі на загальну суму 11000 грн. /т.1 а.с.50/. В грудні 2014 року позивачем сплачені аліменти в розмірі 5000 грн., такий же розмір аліментів сплачений і січні 2015 року /т.1 а.с.51/. В лютому 2015 року позивачем здійснено два платежі: 6000 грн. в якості аліментів за лютий і 3000 грн. як сплата заборгованості за вересень 2014 року /т.1 а.с.52/. Згідно з квитанцією від 06.03.2015 здійснено погашення заборгованості за червень 2014 року в розмірі 3000 грн. /т.1 а.с.52/. 6000 грн. сплачено позивачем 24.04.2015 на виконання своїх зобов'язань /т.1 а.с.52/. В травні 2015 року позивачем внесена на рахунок відповідача 12000 грн. із призначенням платежу виплата аліментів на дітей за квітень, травень 2015 та 3000 грн. заборгованості по аліментам за серпень 2014 року /т.1 а.с.57,141,151/ . В червні 2015 року позивачем внесена на рахунок відповідача 6000 грн. із призначенням платежу виплата аліментів на дітей за червень 2015 та 3000 грн. як сплата боргу за лютий 2014 року /т.1 а.с.139,140,151/. В липні 2015 року позивачем внесена на рахунок відповідача сума 6000 грн. із призначенням платежу виплата аліментів на дітей /т.1 а.с.138,152/ . 10.08.2015 здійснений переказ на суму 6000 грн. як аліментів на дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 /т.1 а.с.153/. У вересні 2015 року позивачем внесена на рахунок відповідача 6000 грн. із призначенням платежу виплата аліментів на дітей /т.1 а.с.137,153/ . 05.10.2015 здійснений переказ на суму 6000 грн. як аліментів на дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 /т.1 а.с.154/. Дані за 2016 рік в матеріалах справи відсутні. За наявними даними в 2017 році позивачем через виконавчу службу здійснено погашення заборгованості: 11.09.2017 в розмірі 20000 грн. /т.3 а.с.118/; 24.07.2017 в розмірі 50000 грн. /т.3 а.с.121/; 14.04.2017 в розмірі 20000 грн. /т.3 а.с.122/; 30.11.2017 в розмірі 5305,85 грн./т.3 а.с.123/.

З листа від 21.10.2014 вбачається, що позивач будучи позбавленим можливості сплати аліментів звернувся до відповідача з проханням надати йому реквізити банківського рахунку для здійснення переказу грошових коштів на утримання дітей /т.1 а.с.22/.

24.04.2015 позивач звертався до приватного нотаріуса ОСОБА_13 з проханням прийняти на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 6000 грн. для передачі відповідачеві, мотивуючи своє звернення ухиленням відповідача від їх прийняття /т.1 а.с.55-56/.

Згідно з листом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 15.05.2015 ОСОБА_2 в березні 2015 року тричі здійснювались поштові перекази на ім'я ОСОБА_14, які були повернуті за закінченням терміну зберігання /т.1 а.с.58/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2015 виконавчий напис Приватного нотаріуса КМНО Мазарчук Н.В. № 935 від 11.04.2015 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 невиплачених аліментів та пені був визнаний таким, що не підлягає виконанню з підстав відсутності безспірності вимог. Вказане судове рішення набрало законної сили після перегляду апеляційним судом 26.05.2015 / т.1 а.с.90-95/.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.06.2016 виконавчий напис Приватного нотаріуса КМНО Мазарчук Н.В № 3221 від 20.10.2014 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойки в розмірі 172530 грн. був визнаний таким, що не підлягає виконанню / т.2 а.с.95-97/.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.02.2017 змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2016 в частині визначення розміру заборгованості ОСОБА_2 щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_16, зменшено її до суми 427900 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. А саме суд апеляційної інстанції погодився в висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зміни розміру аліментів, при цьому послався на відсутність судових рішень про припинення, розірвання, визнання недійсним укладеного між сторонами договору про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей. Розмір аліментів визначений судом за період з 11.01.2014 по 11.04.2014 та з 11.11.2014 по 11.05.2016 виходячи із визначеного договором загального розміру аліментів 24300 грн. на місяць за вирахуванням сплачених за цей період ОСОБА_2 коштів в розмірі 131000 грн. /т.3 а.с.4-7,27-33,36-39/.

В ході виконавчого провадження з виконання наведених вище судових рішень був реалізований автомобіль належний позивачеві, що підтверджується актом державного виконавця від 21.07.2017 /т.3 а.с.119-120/.

В листі направленому відповідачеві 10.11.2014 позивач посилаючись на погіршення матеріального становища просив про перегляд умов договору щодо визначення розміру аліментів /т.1 а.с.25-27/.

Погіршення матеріального стану заявлено позивачем як підстава для розірвання договору в судовому порядку. Позивач вказує на те, що станом на час укладення оспорюваного договору (10.10.2013) він мав достатній дохід, до того ж ним був укладений договір про створення об'єктів авторського права, за яким передбачалась тривала робота і її оплата у розмірі, що дозволяв би здійснювати витрати на дітей обумовлені договором.

Матеріали справи містять довідки ПАТ «ПроКредит Банк» по рахунку відкритому на ім'я позивача, з яких вбачається, що за період з 01.01.2012 по 16.06.2014 загальний обіг коштів становив суму 345761,50 грн., а в період з 01.03.2015 по 29.09.2015 рух коштів не відбувався /т.3 а.с.110-112/.

За договором про створення об'єктів авторського права - аудіовізуальних творів від 30.06.2013 ОСОБА_2 як продюсеру доручалось виконання роботи/послуг з виробництва (створення) об'єктів авторського права - аудіовізуальних творів, а саме аудіовізуальних передач у жанрі «розважальне ток-шоу» кількістю 24 випуски з участю ОСОБА_2 також в якості ведучого. Строк дії був обумовлений сторонами повним виконанням прийнятих на себе зобов'язань, а сума винагороди була визначена в розмірі 483600 грн.

З довідки Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 22.01.2015 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 30.12.2003. Протягом 2012-2014 років здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування, загальна суму його доходу складала у 2012 році 313564,00 грн.; у 2013 році 223000 грн.; у 2014 році доходу не отримував /т.1 а.с.61/. За 2015 рік ОСОБА_2 отриманий дохід у вигляді роялті в першому звітному періоді на загальну суму - 2100,4 грн., в другому - 1500,00 грн., в третьому - 24767,54 грн., в четвертому - 7600, 00 грн., що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків /т.2 а.с.42,66,113/. В 2016 році дохід ОСОБА_2 становив: в першому звітному періоді відсутній, в другому - 21614,86,00 грн., в третьому - 5217,38 грн., в четвертому - 11931,68 грн., що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків /т.2 а.с.114/.

За умовами договору оренди квартири від 01.09.2014 ОСОБА_2 отримує дохід у вигляді орендної плати в розмірі 5500 грн. на місяць. Цей договір був укладений на строк 11 місяці та був дійсний до 01.07.2015 /т.1 а.с.63/.

В 2015 році ОСОБА_2 були укладені авторські договори на видавництво його творів, винагорода за якими визначена як твердій грошові сумі 2100 грн. та 2350 грн., так і у відсотковому відношенні (15% та 20%) від подальших накладів /т.1 а.с.67-76/.

За ліцензійними договорами від 23.06.2014 ОСОБА_2 отримав роялті у розмір 6000 грн. та 5000 грн. /т.1 а.с.80,81,84,85/.

Відповідач ОСОБА_4 28.04.2016 звернулась до позивача з вимогою про виконання умов договору та пропозицією додаткової угоди, якою передбачено перехід права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 у власність його дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках. Умови п.4.3. та п.4.4. (щодо визначення розміру аліментів та права на нарахування пені) втрачають чинність з моменту реєстрації права власності /т.2 а.с.51-54/.

У відповіді на дану вимогу позивач вказав на те, що все його майно перебуває під арештом, вказана квартири є єдиним його житлом, зазначив про наявність в нього роботи та можливості сплачувати аліменти у загальному розмірі 6000 грн. Тобто позивач згоди на укладення угоди на умовах відповідача не надав, проте запропонував вирішити питання шляхом переговорів /т.2 а.с.67-70/.

Свідоцтвом приватного нотаріуса КМНО від 03.08.2015 підтверджується, що ОСОБА_4 направила, а ОСОБА_2 отримав заяву з проханням про надання нотаріально засвідченої згоди на тимчасовий виїзд дітей у супроводі матері до США в період з 30.06.2016 по 05.08.2016 /т.1 а.с.163-164/.

Позивач визнає факт ненадання ним згоди на тимчасовий виїзд дітей, вказуючи, що така відмова зумовлена тим, що за умовами оспорюваного договору він зобов'язаний компенсувати 50 % витрат на такі подорожі, що в свою чергу збільшує обсяг його витрат і виникає заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що поведінка позивача свідчить про його не бажання виконувати свої зобов'язання щодо участі у вихованні дітей, дають підстави суду відмовити у позовній вимозі щодо розірвання договору, не зважаючи на нібито істотні зміни у його житті, так як він у березні 2018 року виїхав за межі України. Прийнявши до уваги наявні в матеріалах справи фотографії дозвілля дітей з батьком, суд вказав на відсутність перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми. А враховуючи відсутність підстав для розірвання договору, суд вважав, що позовна вимога щодо встановлення порядку спілкування з дітьми також не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визначення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., суд вказав на те, що на час підписання договору ОСОБА_2 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а тому зважаючи на відмову суду у позовній вимозі щодо розірвання договору, суд не знаходить підстав щодо задоволення цієї вимоги.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання умов договору від 10.10.2013, так як перебуває поза межами України, то суд вважав що позовна вимога ОСОБА_3 щодо виконання договору в натурі, зокрема: починаючи з понеділка по середу включно (кожного парного тижня з 07:00 год. (крім святкових днів та канікул) відвозити дітей з місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) до дитсадка, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) до школи, а кожного непарного тижня з четверга по п'ятницю включно з 13:00 год. по 18:00 год. (крім святкових днів та канікул) привозити дітей до місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) з дитсадка, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) зі школи підлягає частковому задоволенню, з урахуванням можливості (у майбутньому) щодо надання батьку дітей - ОСОБА_2 більше їх бачити та спілкуватись із ними, у разі його повернення назад в Україну, так як внесена зміна у зустрічах дітей із батьком до школи та дитсадка та повернення їх додому, не суперечить вимогам вищевказаного договору.

Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про надання позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_8 дозволу на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України та надання дозволу на виїзд за межі території України трьох дітей, суд вказав на норми законодавства України які передбачають обов'язкову згоду обох батьків на виїзд неповнолітніх дітей та вказав, що може дати дозвіл на виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, з визначеним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, проте не в повному обсязі.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.997 № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до положень ст. 157 СК України (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Законом України № 2234-VIII від 07.12.2017були зміни до вказаної норми, доповнено ч. 5 де визначено, що той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом. Посилання на ч.5 ст. 157 СК України внесені і до ч. 1 цієї статті, в решті вказані положення не зазнали змін.

Згідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до вимог ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Правові наслідки розірвання договору визначені положеннями ч.ч. 2-4 ст. 653 ЦК України. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

З наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений договір, яким було визначено місце проживання дітей разом із матір'ю та чітко визначались права батька, який проживає окремо відносно його дітей. За змістом договору можна визначити очікування сторін, на які вони розраховували при укладенні договору, а саме на участь у обох батьків у вихованні дітей та їх утриманні відповідно до розміру власного доходу. Умовами договору були визначені і обов'язки щодо зумовлювали б відсутність перешкод у спілкуванні батька з дітьми та відсутність перешкод у тимчасовому виїзді за кордон дітей у супроводі одного з них. Натомість наявність конфліктних відносин між сторонами зумовили порушення взятих на себе договірних зобов'язань кожним із них.

Підстави розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, однією з яких є істотне порушення стороною цього договору. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визначає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Такі роз'яснення були надані Верховним Судом України у Постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13. У правовій позиції Верховний Суд України вказав на те, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Положення ст. 652 визначають правила розірвання або зміни договору за рішенням суду, за умови, що сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання. Змістом ч. 2 ст. 652 ЦК передбачається розірвання, а, у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), його зміна, лише за рішенням суду. У разі розірвання та зміни договору за рішенням суду, тобто у судовому порядку, законодавець встановлює більш жорсткий підхід до можливості розірвання договору у порівнянні із ч. 1 коментованої статті. Якщо здійснювати порівняння можливостей розірвання договору за згодою сторін і за рішенням суду, у останньому випадку, вимоги законодавця до можливості розірвання не є більш широкими за змістом. У разі розірвання або зміни договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК, суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити існування одночасно чотирьох умов, які є додатковими критеріями визначення ускладнень у виконанні договору.

Як вже вказано вище, з умов договору вбачається очікування сторін на участь у обох батьків у вихованні дітей, їх утриманні відповідно до розміру власного доходу та відсутність будь яких перешкод у реалізації прав кожним з них. Зокрема, за умовами договору фінансові зобов'язання батька на кожну дитину становлять 8100 грн. на місяць, відповідно 97200 грн. на рік, а на трьох дітей сума аліментів на рік становить 291600 грн. без урахування додаткових витрат. До того ж розмір аліментів на одну дитину за місяць визначений із застосування еквіваленту до іноземної валюти долар США, що передбачає здійснення перерахунку на грошову одиницю на день платежу, але загальний розмір на 3-х дітей визначений сумою 24300 в національній валюті - гривня. Такий розмір аліментів не обґрунтований сторонами в умовах договору, але враховуючи, щодо додаткових витрат віднесені витрати на лікування, оздоровлення, відпочинок, розважальні заклади та розвиваючи заняття, сума в розмір 8100 грн. на дитину є виключно витратами на харчування, одяг і навчання дітей. З умов договору вбачається погодження сторонами участі няні у догляді за дітьми, проте порядок оплати і строк її послуг сторонами не визначений.

Матеріали справи містять такі дані про зміну майнового стану позивача. Отриманий дохід у 2012 році становив 313564 грн., у 2013 році - 223000 грн., у 2014 році дохід за офіційними даними відсутній, в 2015 році задекларований дохід становить 35967,94 грн., в 2016 році задекларований дохід становить 38763,92 грн. Разом з тим, в матеріалах справи наявні дані про отримання в 2014 та 2015 роках роялті за умовами договорів та доходу від оренди, які не відображені в податкових деклараціях. За умовами договору від 30.06.2013 ОСОБА_2 передбачена сума винагороди в розмірі 483600 грн., яка також не відображена в податкових даних. Слід звернути увагу, що укладаючи договір про забезпечення дітей, позивач взяв на себе обов'язки, що становлять загальну суму 291600 грн., в той час як його офіційний дохід за 2013 рік становив 223000 грн. Враховуючи наведене, наявні в матеріалах справи дані про майновий стан позивача не можна вважати такими, що об'єктивно свідчать про його реальний майновий стан. Натомість і відсутні дані про наявність у позивача доходу, який би дозволяв здійснювати обумовлені договором витрати, але він свідомо ухиляється від виконання договірних зобов'язань. Сторонами визначено наявність заборгованості відповідача щодо сплати аліментів за умовами договору і її стягнення в примусовому порядку в тому числі за рахунок належного майна. Проте, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. А тому наявність вини позивача в порушенні договірних зобов'язань не впливає на вирішення питання щодо розірвання договору. У зв'язку з цим, апеляційний суд вважає, що співвідношення доходу ОСОБА_2 станом на час укладення договору та на час звернення до суду не свідчить про таку істотну зміну матеріального становища, яка б давала підстави для розірвання договору.

Позивач не заперечує щодо визначеного місця проживання дітей разом з матір'ю та належне виконання нею своїх обов'язків щодо дітей, однак наголошує на створенні нею перешкод у його спілкуванні з ними. Сторонами визнано, що учать батька у вихованні дітей на даний час носить періодичний характер, хоча вказуються різні причини. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження створення відповідачем перешкод у спілкування позивача з дітьми, як на тому він наголошує. А отже вказана обставина є недоведеною, і відповідно, не може бути підставою для розірвання договору.

Одним із критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Грошовий вираз шкоди має місце у обох сторін. Так, сторона відповідача не отримує визначеного умовами договору розміру аліментів і, відповідно, вимушена самостійно здійснювати утримання дітей. Натомість сторона позивача не отримує доходу, який дозволяв би здійснювати такі витрати, за рахунок застосування заходів відповідальності за невиконання зобов'язань його заборгованість збільшується, реалізується в примусовому порядку майно позивача. В результаті порушення майнових інтересів сторін, загострюються конфлікті відносини, тобто заподіюється і немайнова шкода. При цьому не можна стверджувати, що такий стан забезпечує належне виховання і утримання дітей, так як відносини між батьками прямо та опосередковано впливають на психологічний стан дитини, її ставлення до навколишнього середовища. Наведені сторонами обставини свідчать, що саме наявність конфліктних відносин між ними зумовили порушення взятих на себе договірних зобов'язань кожним із них. Внаслідок цього, як обидві сторони договору, так і їх діти, позбавляються того, на що сторони договору розраховували при його укладенні. Але вирішуючи правовідносини, що стосуються батьків і дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з теорії договірних правовідносин, учасники цивільних правовідносин за власним розсудом, вступають у договірні відносини, виходячи із певних обставин свого життя, і тим самим вибирають ті чи інші засоби реалізації своїх інтересів, якими є суб'єктивні цивільні права та кореспондуючи їм обов'язків. У разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладені договору, законодавець надає перевагу можливості сторін самостійно вирішити питання про зміну змісту договору у зв'язку із істотною зміною обставин (приведення його змісту у відповідність до нових обставин, які сторони не передбачали) або про його розірвання, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті обставин.

Розірвання договору може мати місце лише за виключних обставин, у разі істотної зміни обставин, та за умови, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, розірвання або його зміна можлива за рішенням суду.

Істотна зміна обставин, які були наявними при укладенні договору, має приводити до фундаментальної зміни рівноваги договору і не лише у правовій площині. За відсутності суттєвості зміни обставин, тобто за незначної зміни обставин або/та за виникнення ускладнень у виконанні, які не призводять до фундаментальної зміни рівноваги договору, договір відповідно до положень ч. 1 ст. 652 ЦК розірванню за згодою сторін не підлягає. У даному випадку спрацьовує та має перевагу загальне право, положення якого відображені у ст. 629 ЦК, відповідно до якого договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тобто навіть якщо виконання договору стає більш обтяженим для однієї із сторін, ця сторона не дивлячись на це зобов'язана виконати свої обов'язки з дотриманням наступних положень про укладення. Тобто мова йде про те, що виконання договору має відбутися, оскільки воно є незалежним від труднощів, які воно може викликати для сторони його виконання. Виходячи з цього, наведені позивачем обставини не можуть свідчити про істотну зміну обставин, і слугувати підставою для розірвання договору згідно з ч. 1 ст. 652 ЦК України.

Як вже вказано вище, чине законодавство та укладений між сторонами договір передбачає розірвання договору за рішенням суду. При цьому, на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК, суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити існування одночасно чотирьох умов, які є додатковими критеріями визначення ускладнень у виконанні договору, саме: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Існування одночасно умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Першою умовою законодавець визначає, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. У відповідності до даної умови, події, що викликали ускладнення у виконанні договору, і які можна назвати «істотною зміною обставин» повинні мати місце або стати відомими сторонам (заінтересованій стороні) після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні або зміні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги у момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які і створили ускладнення, або іншими словами «істотну зміну обставин», створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати або змінити договір, покладатися на ускладнення.

В даній справі не можна стверджувати, що позивач не міг прийняти до уваги обставини можливого погіршення свого матеріального стану, тобто він фактично легковажно проігнорував можливість настання таких подій, що в свою чергу створює для нього неможливість розірвання договору поклавшись на це ускладнення. Обставини щодо неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо забезпечення участі батька у спілкуванні з дітьми підтверджуються лише перепискою через смс-повідомлення, що не може вважатися належним та допустимим доказом у справі, і не можуть бути прийняті до уваги суду. Разом з цим, сторонами у справі визнається факт наявності певних періодичних зустрічей батька з дітьми. Обставини щодо виникнення конфліктних відносин з колишнім з подружжя також не є такими, що сторони не могли передбачити.

Другою умовою законодавець визначає - зміну обставин зумовлену причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагаються. Іншими словами мова йде про те, що події, які викликають ускладнення не могли стороною бути розумно прийняті до уваги. Знову ж таки обставини зміни матеріального стану в сторону погіршення могли бути розумно прийняті позивачем до уваги і не можна стверджувати, що він при всій турботливості та обачності, які від нього вимагаються не може їх усунути. Наявність конфліктних відносин між сторонами також не є такими обставинами, що не можуть бути усунуті сторонами.

Третьою умовою визначеною в ЦК України є те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала б при укладенні договору.

Так, позивач не отримує доходу, який дозволяв би здійснювати такі витрати, за рахунок застосування заходів відповідальності за невиконання зобов'язань його заборгованість збільшується, реалізується в примусовому порядку майно і можна припустити, що він позбавляється того, на що розраховував при його укладенні. Але і відповідач не отримує визначеного умовами договору розміру аліментів, відповідно, і діти позбавляються того, що вони мали на час спільного проживання батьків та в подальшому за умов додержання договірних зобов'язань кожним із них. Вирішуючи правовідносини, що стосуються батьків і дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини і не можна стверджувати, що за умови розірвання договору інтереси 3-х дітей будуть забезпечуватись краще, а виконання договору в подальшому порушить співвідношення майнових чи інших інтересів сторін та їх дітей. Навпаки, розірвання договору призведе до порушення майнових прав дітей щодо їх забезпечення на тому рівні, що вони мали при спільному проживанні батьків та за період дії договору. Також буде ускладнюватися їх порядок спілкування з батьками.

Наступною умовою є те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Виходячи із змісту названої умови, випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов'язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов'язання. Враховуючи, що за умовами договору були визначені лише фінансові зобов'язання позивача, відповідно він взяв на себе ризик зміни обставин щодо свого майнового стану. Щодо порушень умов вільного спілкування батька з дітьми, то і цей ризик виходячи з умов договору несе кожна із сторін. До того ж не можна стверджувати про порушення правил вільного спілкування батька з дітьми, оскільки договором чітко визначені умови, за яких відбувається його спілкування з дітьми.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає визначених положеннями ст.ст. 651,652 ЦК України підстав для розірвання договору укладеного між сторонами в судовому порядку. До того ж розірвання договору не буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дітей та потягне для сторін та їх дітей шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору.

У вимогах первісного позову позивачем заявлено про встановлення порядку його спілкування з дітьми, а саме визначити його право бачитись з дітьми не рідше двох разів на тиждень у будні дні та один вихідний день без участі матері, про що має повідомити матір не менше ніж за добу; право брати дітей до себе на вихідні чи святкові дні, про що має попередити матір за 2 доби. З умовою, що під час перебування дітей у батька до досягнення ними 7-ми річного віку, він має забезпечити присутність особи, що може надати необхідну допомогу у забезпечені потреб дитини. Такою особою може бути або вихователь (няня) або мати батька - бабуся дітей. При цьому мати зобов'язана надавати погодження на проведення святкових днів чи канікул із батьком щонайменше 2 рази на рік.

Тривалість перебування дітей у батька визначається святковими днями або канікулами, і діти перебувають із батьком без присутності матері; батько щонайменше раз на рік може брати дітей на відпочинок, супровід матері здійснюється до досягнення дитиною 5-ти річного віку. Причиною відмови у побаченнях чи перебування дітей у батька може бути хвороба дітей або батька. Батько зобов'язується за зверненням матері під час відпустки няні чи за потреби (хвороба матері, відрядження чи за інших умов, коли мати перебуває за межами постійного місця проживання дітей) забирати дітей до себе та забезпечити виконання їх потреб, графіку постійних та додаткових занять.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вже вказано вище, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження створення відповідачем перешкод у спілкування позивача з дітьми. Також в ході розгляду справи сторонами у справі не було заявлено клопотання і судом не було отримано висновку органу опіки та піклування, який хоч і не є обов'язковим для суду, проте в ході перевірки органом опіки досліджуються умови забезпечені батьками для її розвитку, психологічний стан дитини з урахуванням віку та розвитку, її ставлення до кожного з батьків та інші обставини, що має суттєве значення для вирішення питання про порядок спілкування одного з батьків без участі іншого. Разом з тим, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання договору, його умови є обов'язковими для виконання сторонами, а тому питання участі у вихованні та порядок спілкування батька з дітьми має визначатись саме умовами укладеними між сторонами договору. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для встановлення порядку спілкування батька з дітьми відмінного від визначеного умовами договору.

Також позивач у вимогах первісного позову просив про визначення розміру аліментів у сумі 2000 грн. на кожну дитину.

Положеннями ст. 182 СК України визначені способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, які згідно з ч. 1 цієї норми законодавства, визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 182 СК України ).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст 182 СК України ).

Відповідно до ст 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до законуТой із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Таким чином, право на звернення до суду належить одержувачу аліментів, тому з батьків з ким проживає дитина (діти). Платник аліментів не позбавлений можливості здійснювати сплату аліментів добровільно в позасудовому порядку, в тому числі на підставі укладеного між батьками договору. Тому права позивача не є порушеними і не підлягають захисту судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач одночасно ставить вимоги про розірвання договору про забезпечення дітей, визначення порядку спілкування з ними та визначення розміру аліментів, при цьому питання щодо визначення місця проживання дітей разом з матір'ю та інших умов, що стосуються порядку виховання дітей не оспорюється. Тобто фактично метою звернення позивача до суду є зміна певних умов договору, проте такі вимоги ним не заявлені, а тому виходячи з принципу диспозитивності не можуть бути розглянуті судом. Розірвання ж договору, як вже вказано вище, і на цьому наголошує колегія суддів, потягне для сторін та їх дітей шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, слід погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог первісного позову.

У вимогах зустрічного позову відповідач просила, і судом були задоволені частково вимоги щодо зобов'язання ОСОБА_2 усунути порушення умов договору від 10.10.2013, шляхом його виконання в натурі, зокрема: починаючи з понеділка по середу включно (кожного парного тижня з 07:00 год. (крім святкових днів та канікул) відвозити дітей з місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) до дитсадка. ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) до школи, а кожного непарного тижня з четверга по п'ятницю включно з 13:00 год. по 18:00 год. (крім святкових днів та канікул) привозити дітей до місця проживання матері: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) з дитсадка, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) зі школи.

Проте, в умовах п .3.2.1 договору батько зобов'язується доставляти дітей на гуртки (секції), які відвідують діти, не рідше 3-х разів на тиждень. Батько зобов'язується за попередньою домовленістю з матір'ю, приїхати в спеціально обумовлене батьками місце, забрати дітей (дитину) для проведення спільного дозвілля, відвідування гуртка (секції) тощо та повернути її у визначений час у місце проживання дітей, або інше спеціально обумовлене батьками місце.

У п. 3.1.8. батько зобов'язується забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя.

Тобто умови договору не місять зобов'язання батька, як зазначено у зустрічному позові фактично кожного робочого дня забезпечувати відвідування дитячих навчальних закладів з місця проживання матері. Умовами договору передбачено забезпечення участі дітей у гуртках (секціях), тобто позашкільних закладах без визначення конкретного часу. Обов'язок забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти також не конкретизований і містить серед обов'язків обох батьків. Тобто рішення суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим, так як умови договору від 10.10.2013 не містять обов'язків визначених судом як виконання договірних зобов'язань. Отже, на підставі положень ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В зустрічному позові ОСОБА_4 також просила надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних та інших документів для тимчасового виїзду за межі України.

Порядок видачі паспорта для виїзду за кордон визначений Постановою № 152 від 07.05.2014 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», нею регулюються і питання оформлення паспорту для виїзду за кордон дитини. Так, відповідно до п. 35 Заявник для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні подає такі документи:

1) паспорт громадянина України (для особи, яка досягла 14-річного віку та проживає в Україні);

2) свідоцтво про народження або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави, - у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 14-річного віку. Якщо батьки або один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, також подається довідка про реєстрацію особи громадянином України (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон із застосуванням засобів Реєстру);

3) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, - у разі подання документів законним представником, крім випадків, коли законним представником є один із батьків;

4) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб'єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати;

5) у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 12-річного віку, або особі, яка не може пересуватися самостійно у зв'язку з тривалим розладом здоров'я та яка потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров'я, оформленим в установленому порядку, - може бути подано одну кольорову фотокартку розміром 10-15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування. Фотокартка повинна відповідати вимогам Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303.

З наведеного вбачається, що норми чинного законодавства не передбачають обов'язкового надання згоди другого з батьків на одержання дитиною паспорту для виїзду за кордон, або іншого проїзного документу. Не наведені і відповідні правові підстави як у зустрічному позові щодо цих вимог, так і в рішенні суду першої інстанції. До того ж в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача вказала на те, що такі документи вже отримані дітьми сторін у справі. Отже суд першої інстанції допустив у цій частині неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, так як поклав на позивача обов'язок не визначений в чинному законодавстві. Тому, на підставі положень ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Оскільки, вказані вимоги заявлені безпідставно у їх задоволенні слід відмовити.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 14.07. 2016 Верховна Рада України внесла зміни, згідно яких були вилучені норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04.07.2018 (справа № 712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

В даній справі відповідач у зустрічних вимогах просить про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Сполучених Штатів Америки на період з 25.07.2018 по 25.08.2018 трьох спільних з позивачем дітей без нотаріально посвідченої згоди позивача як батька. Позивач визнає факт ненадання ним згоди на виїзд, що пояснює відсутністю фінансової можливості здійснити додаткові витрати на виїзд дітей за межі України. Дійсно за умовами п.4.3 договору батько зобов'язаний компенсувати матері 50 % додаткових витрат на дітей, до яких відноситься, зокрема, відпочинок та оздоровлення дітей. В судовому засіданні представник відповідача пояснила мету виїзду призначенням весілля старшої дочки відповідача, від іншого шлюбу. Однак вказана мета подорожі не відноситься до вказаних категорій, є особистою метою матері брати участь у житті всіх її дітей. А отже мотиви позивача наведені для відмови у наданні дозволу на виїзд дітей не можна визнати обґрунтованими. Разом з тим, така подорож відповідатиме інтересам дітей з огляду на існуючи традиції сімейних цінностей, а також враховуючи пізнавальний характер подорожі до іншої країни. Оскільки виїзд дітей за межі України визначений періодом, який становить один місяць, а також враховуючи, що батько дітей, за твердженням представника, також перебуває на території США, його права на спілкування з ними шляхом надання такого дозволу порушуватись не будуть.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин у даній справі, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме інтересам дітей, та не призведе до порушення прав іншого з батьків, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий дозвіл може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також з визначенням країни.

Суд першої інстанції врахував визначену ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разові виїзди дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав із визначенням країни перебування та строку перебування.

А отже обґрунтовано надав відповідачу дозвіл на виїзд за межі території України її дітям ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди батька до Сполучених Штатів Америки на період з 25.07.2018 по 25.08.2018.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права прийняттям змін позовних вимог зустрічного позову щодо тимчасового виїзду дітей не у формі позовної заяви, а лише заявою, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані вимоги були розглянуті судом по суті, ці обставини правильності висновків суду не спростовують, і не є визначеною процесуальним законом підставою для скасування рішення.

Посилання на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи слід визнати обґрунтованими, проте усунути це порушення апеляційний суд позбавлений можливості, і вказана обставина не є підставою для скасування постановленого судом рішення.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм чинного законодавства в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання усунути порушення умов договору від 10.10.2013 шляхом його виконання в натурі та надання дозволу на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду, хоча і є недостатньо вмотивованим, проте відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання усунути порушення умов договору від 10.10.2013 шляхом його виконання в натурі та надання дозволу на оформлення та виготовлення паспортів, проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 24.07.2018.