Справа № 487/3704/17
Провадження № 2/487/286/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кузьменко В.В.,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні порядку загального провадження, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

17.07.2017 року ОСОБА_3 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним договір позики від 04.09.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та нею, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №525; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що нею при укладені даного договору були виконані всі умови, обумовлені даним договором, проте оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, угода не була належним чином нотаріально посвідчена.

Ухвалою суду від 19.07.2017 року відкрито провадження у справі у відповідності до ст. 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом).

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Посилаючись на те, що позивачка грошові кошти отримала, що підтверджено договором позики, який посвідчений нотаріально. Крім того, є рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.02.2016 року (заочне) та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.03.2018 року про стягнення боргу за вказаним вище договором позики.

Позивач в судові засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII Цивільно-процесуальний кодекс України викладено у новій редакції, який набрав чинності 15.12.2017 року.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи зазначене, справу слід розглядати у відповідності до норм ЦПК України від 03.10.2017 року в новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається з договору позики посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 04.09.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 525, ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали даний договір про наступне: позикодавець передає у власність грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яка складається з: 147870.50 грн., що на день передачі грошей відповідає сумі еквівалентної 18500.00 доларів США.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики, якою у даному випадку є нотаріально посвідчений договір, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження факту передачі грошових коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_3 суду надано нотаріально посвідчений та підписаний позивачкою договір позики від 4 вересня 2013 року, який протягом тривалого часу позивачкою не оскаржувався. Твердження ОСОБА_5 про те, що про існування договору вона дізналась тільки у 2017 році не заслуговують на увагу, оскільки договір підписаний нею особисто, та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи стосовно дійсності підпису, позивачкою не заявлялось.

Крім цього заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто 908 616, 28 грн., з яких 408 616, 28 позики та 500 000 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 не доведено факту недійсності договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_2 4 вересня 2013 року, та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 259, 263-268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Заводського районного суду

м. Миколаєва В.В.Кузьменко