Номер провадження: 22-ц/785/5488/18
Номер справи місцевого суду: 520/4807/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Лопотан В.І.,

представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7, про визнання договору дарування квартири недійсним,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійним договір дарування квартири, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 8 корп. А, кв.42, укладений у травні 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10

Свої вимоги мотивував тим, що спірна квартира була набута ним та ОСОБА_8, з якою він мешкав у фактичних шлюбних відносинах, за рахунок спільних коштів та є спільною сумісною власністю відповідно до вимог статті 74 СК України. Кошти на придбання вказаної квартири були позичені у дочки позивача ОСОБА_11, на думку позивача, договір дарування вказаної квартири від 28.05.2008 року є недійсним, адже ОСОБА_8 розпорядилася набутою у спільну сумісну власність квартирою за позичені кошти самостійно без згоди ОСОБА_5, як співвласника.

Посилаючись на те, що вказана квартира є його єдиним житлом, яке наразі займає ОСОБА_3, просив його вимоги задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала до суду письмові заперечення, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях.

3-я особа, що не заявляє вимог на предмет спору: представник ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_5 не визнала в повному обсязі, надавши до суду свої письмові заперечення на заявлені позовні вимоги.

3-я особа, що не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_5 також не визнала в повному обсязі, пославшись на їх необгрунтованість та безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири недійсним було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання щодо скасування вищевказаного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2018 року та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 28 січня 2000 року ОСОБА_8 придбала квартиру №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.01.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим №1054. Вказаний договір був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 18.02.2000 року в книзі 336пр-39, номер запису 573.

На час придбання спірної квартири ОСОБА_8 знаходилась у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_13, який згідно наданих відомостей з Київського районного у місті ОСОБА_14 відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 22.02.2018 року №1049/47-24, був розірваний 31.10.2000 року, актовий запис №896.

Тобто, на час придбання спірної квартири, відповідач ОСОБА_8 не лише не перебувала у любі з позивачем ОСОБА_5, а навіть не могла перебувати з ним у фактичних шлюбних відносинах, оскільки перебувала в іншому шлюбі зі ОСОБА_13

Лише 04.05.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, про що вбачається зі свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції 04.05.2001 року серія 1-ЖД №305278.

28.05.2008 року вказану квартиру ОСОБА_8 подарувала своїй онуці ОСОБА_9, про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1480. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19119958 від 09.06.2008 року, вказана квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_9 в книзі 692пр-74 номер запису 573.

При цьому, позивач ОСОБА_5 протягом 9 років не предявляв жодних претензій до ОСОБА_8 з приводу того, що спірну квартиру вона подарувала своїй онуці ОСОБА_9

16.03.2017 року ОСОБА_8 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.03.2017 року Серія 1-ЖД №486178.

05.04.2017 року, квартира №42 в будинку №8 корпус А, по вул.Ак.Філатова в м.Одесі ОСОБА_9 була продана на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 Вказаний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 05.04.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим №195.

В свою чергу 22.08.2017 року ОСОБА_7 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3, про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим номером 589.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що посилання позивача на ст.74 СК України та доводи про те, що з 1998 року по день укладання шлюбу (04.05.2001 року) він перебував зі ОСОБА_8 у фактичних шлюбних відносинах і спірна квартира була придбана за час мешкання у фактичних шлюбних відносинах, є безпідставними, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сімю України. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 13 КпШС України визначено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

За змістом п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин в 2000 році, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Тобто, діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, визнавався лише шлюб, що був укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України застосовуються лише у разі поділу спільного сумісного майна, набутого чоловіком та жінкою, що мешкали як одна родина під час шлюбу, укладеного у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

В свою чергу, статус майна, придбаного особами, які мешкають як одна родина без реєстрації шлюбу визначався за вимогами статті 17 ЗУ «Про власність». При цьому, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 44 КпШС України, що діяла на час розірвання шлюбу, визначено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права та обовязки відносно спірної квартири могли виникнути виключно у ОСОБА_8 та ОСОБА_13, який відповідно до свідоцтва про смерть серія 1-ЖД №323952, виданого 30.10.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Одеси, помер 30.10.2002 року.

Однак, ні ОСОБА_13, ні спадкоємці після його смерті, будь-яких претензій до ОСОБА_8 стосовно спірної квартири не заявляли.

Більше того, згідно наданих КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» відомостей листом №492073.72.18 від 08.02.2018 року, вбачається, що ОСОБА_8 володіла на праві власності житловим будинком по пров. Астрономічному 9 в м.Одесі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 07.03.1989 року №2-1571.

26.01.2000 року вказаний житловий будинок по пров. Астрономічному 9 в м.Одесі ОСОБА_8 продала, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_16, реєстровий №1-44. Відповідно до п.2 вказаного договору купівлі-продажу від 26.01.2000 року, продаж будинку було здійснено за 11 000 грн. Через один день після продажу вказаного житлового будинку, а саме 28.01.2000 року ОСОБА_8 придбала спірну квартиру №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі за 5 920 грн.

Вищезазначені обставини додатково підтверджують, що квартира №42 в будинку №8 корпус А, по вул.Ак.Філатова в м.Одесі була придбана ОСОБА_8 за особисті кошти і не була спільним сумісним майном, набутим чоловіком та жінкою під час шлюбу.

Що стосується боргової розписки від 23.01.2000 року, яку позивач ОСОБА_5 видав на імя ОСОБА_11 на суму 15000 доларів США, то суд обгрунтовано не взяв її до уваги, оскільки ця розписка суперечить обставинам встановленим при розгляді даної справи, а також поясненням представника позивача, наданим у судовому засіданні 17.04.2018 року.

Крім того, позивач ОСОБА_5 не оспорює договір купівлі-продажу від 28.01.2000 року і вимог про визнання спірної квартири спільним майном подружжя ним не заявляв.

Також безпідставним є твердження позивача про те, що спірна квартира є його єдиним житлом, оскільки згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому Пятою одеською державною нотаріальною конторою 12.03.1999 року (лист №492073.72.18 від 08.02.2018 року) вбачається, що позивач ОСОБА_5 є єдиним власником житлового будинку по вул.Умова 27 в м.Одесі, та зареєстрований за даною адресою з 17.07.1979 року по теперішній час.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.07.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_17

ОСОБА_2