Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3842/15-ц

провадження № 61-549св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страховка компанія «АХА Страхування»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страховка компанія «АХА Страхування» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року у складі судді Ковальчука О. І. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Приватного акціонерного товариства «Страховка компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АХА Страхування») про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 13 травня 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 131312Га/14лв/лчАС (далі - Договір), за яким застраховано належний їй на праві власності автомобіль марки «Нyundаі «Ассеnt», 2011 року випуску, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1. 21 січня 2015 року на вулиці Дитячій, 8 у смт Брюховичі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої її автомобіль було пошкоджено. Згідно з пунктом 24 Договору вказана подія є страховим випадком. Пунктом 9.2. Договору передбачено, що страховими ризиками є, зокрема збитки внаслідок ДТП. Про подію вона повідомила страхову компанію, подала всі необхідні документи, в тому числі довідку відділу автоінспекції Львівського міського управління Головного управління внутрішніх справ України у Львівській області від 21 січня 2015 року № 36/4, яка підтверджує факт ДТП, та заяву про виплату страхового відшкодування. Однак 11 березня 2015 року вона отримала відмову у його виплаті. Своїми діями відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за Договором та її право на вчасне і повне отримання страхового відшкодування. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування у розмірі 63 093 грн 65 коп., 3 % річних - 1 949 грн 69 коп., інфляційні втрати - 12 449 грн 47 коп., відшкодувати витрати на правову допомогу - 4 тис. грн, витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження - 1 тис. грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 63 093 грн 65 коп. страхового відшкодування, 1 949 грн 69 коп. 3 % річних від суми невиплаченого страхового відшкодування та 12 449 грн 47 коп. інфляційних втрат від суми невиплаченого страхового відшкодування, 4 тис. грн витрат на правову допомогу, 1 тис. грн витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження, 243 грн 60 коп. судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що страхова компанія зобов'язана була здійснити виплату страхового відшкодування згідно з лімітом відповідальності страховика, однак не зробила цього. Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі Договору, є грошовим зобов'язанням, тому на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. У зв'язку з цим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати від суми невиплаченого страхового відшкодування. Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами. Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу підлягають задоволенню, оскільки підтверджуються належними доказами.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 08 грудня 2017 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ПрАТ «СК «АХА Страхування» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 4 тис. грн витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд неправильно застосував Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини цим Законом не регулюються. Однак з урахуванням положень ЦК України, Закону України «Про страхування» та встановлених обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в сумі 63 093 грн 65 коп. є обґрунтованим. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання та про відмову в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Разом з тим стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу є безпідставними, оскільки розрахунок вартості наданої позивачу адвокатом допомоги та фінансові документи про її оплату в матеріалах справи відсутні.

У грудні 2017 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» подало касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що вартість пошкодженого транспортного засобу (155 500 грн) перевищує розмір страхової суми за Договором (125 тис. грн). В даному випадку має місце повна загибель транспортного засобу. Тому страхове відшкодування за заявленим збитком не виплачується, оскільки становить від'ємне значення. У період з дня укладення Договору (13 травня 2014 року) до дня настання заявленого випадку (21 січня 2015 року) позивач не зверталася до страховика із заявою про збільшення страхової суми. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 6, 9, 25 Закону України «Про страхування» та статті 526, 627 ЦК України щодо вільності сторін в укладенні договору, визначенні умов договору, зокрема, випадків, у яких має місце повна загибель транспортного засобу, а також порядку розрахунку та виплати страхового відшкодування і стягнення непрямих збитків. Місцевий суд застосував до спірних правовідносин Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким регулюються відносини з обов'язкового страхування, а не добровільного. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на неправильне застосування норм матеріального права з відповідними процесуальними наслідками. Суди не взяли до уваги умови Договору і без достатніх правових підстав стягнули із страхової компанії на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати, чим порушили статтю 9 Закону України «Про страхування». Апеляційний суд з невідомих причин відмовив представнику страхової компанії у задоволенні клопотання про виклик в судове засідання експерта ОСОБА_2, якому було доручено проведення судової автотоварознавчої експертизи, за результатами якої складено висновок 16 червня 2017 року № 565, для роз'яснення і доповнення висновку.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються ПрАТ «СК «АХА Страхування» лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1, тому переглядаються Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 13 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «АХА Страхування» було укладено Договір, предметом страхування за яким був автомобіль позивача марки «Нyundаі «Ассеnt», сірого кольору, кузов НОМЕР_3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

21 січня 2015 року на вулиці Дитячій в смт Брюховичі сталася ДТП, в результаті якої було пошкоджено належний ОСОБА_1 на праві власності автомобіль.

Підпунктом 24.2.2. пункту 24.2 Договору передбачено, що до страхових ризиків відносяться збитки внаслідок ДТП - будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу, його окремих складових частин чи додаткового обладнання.

Виконуючи умови Договору (пункти 26, 27), ОСОБА_1 повідомила ПрАТ «СК «АХА Страхування» про настання страхового випадку, подала всі необхідні документи, в тому числі довідку відділу автоінспекції Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 21 січня 2015 року №36/4, яка підтверджує факт ДТП, та заяву про виплату страхового відшкодування.

З метою визначення розміру збитків, завданих ОСОБА_1 внаслідок пошкодження її транспортного засобу, ПрАТ «СК «АХА Страхування» замовило товарознавче дослідження належного позивачу на праві власності автомобіля марки «Нyundаі «Ассеnt».

Згідно із Звітом про оцінку автомобіля від 10 лютого 2015 року № 278/15, складеним суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3, вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу становить 103 798 грн 87 коп., а ринкова вартість - 225 322 грн 13 коп.

Листом від 11 березня 2015 року № 2613/18ув ПрАТ «СК «АХА Страхування» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що відповідно до Звіту про оцінку автомобіля від 10 лютого 2015 року № 278/15у вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу становить 103 798 грн 87 коп., що перевищує 70 % його дійсної вартості на момент укладення Договору (125 тис. грн), та відповідно до умов Договору свідчить про повну загибель транспортного засобу. Оскільки вартість залишків транспортного засобу (155 500 грн) перевищує розмір страхової суми за Договором (125 тис. грн), страхове відшкодування за заявленим збитком не виплачується.

Враховуючи, що огляд пошкодженого у ДТП належного ОСОБА_1 на праві власності транспортного засобу проводився за її відсутності, оскільки ні оцінювач, ні страхова компанія не повідомили її про проведення оцінки, позивач звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Експертиза» (далі - ТОВ «Експертиза») про проведення автотоварознавчого дослідження.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 16 квітня 2015 року № 85, проведеного ТОВ «Експертиза», вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, від виявлених на момент огляду 03 квітня 2015 року його пошкоджень внаслідок ДТП, яка сталася 21 січня 2015 року, в цінах на вказану дату без врахування ПДВ становить 63 718 грн 65 коп. Ринкова вартість автомобіля - 192 159 грн 80 коп.

21 квітня 2015 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 повторно звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак 12 травня 2015 року він отримав відмову у такій виплаті, мотивовану відсутністю правових підстав для задоволення вимог, викладених у заяві.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтями 526, 627 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний: у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором; відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором.

Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтовано стягнув з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, визначене висновком експерта ТОВ «Експертиза», в сумі 63 093 грн 65 коп., що є різницею між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу (63 718 грн 65 коп.) та сумою франшизи (625 грн).

З метою повного та всебічного з'ясування обставин справи та перевірки заперечень відповідача щодо вказаного розміру відшкодування, апеляційним судом за клопотанням представника страхової компанії було призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. Згідно з висновком експертизи від 16 червня 2017 року № 565 вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, на момент ДТП (21 січня 2015 року) становила 63 635 грн., тобто майже збігається з розміром, визначеним ТОВ «Експертиза». При цьому ринкова вартість автомобіля становила 192 157 грн, що також майже співпадає з висновком про його ринкову вартість ТОВ «Експертиза» (192 159 грн 80 коп.).

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «СК «АХА Страхування» інфляційних втрат та 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання у зв'язку з відмовою у виплаті страхового відшкодування, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквівалентні зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між ними договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням.

Тому, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України і стягнення з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 3 % річних від суми невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 1 949 грн 69 коп. та інфляційних втрат у розмірі 12 449 грн 47 коп.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення в оскаржуваній частині, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПрАТ «СК «АХА Страхування» про те, що вартість пошкодженого транспортного засобу перевищує розмір страхової суми за Договором, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, а саме вищенаведеними висновком експертного автотоварознавчого дослідження ТОВ «Експертиза» від 16 квітня 2015 року № 85 та висновком судової автотоварознавчої експертизи від 16 червня 2017 року № 565, проведеної за Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Вказані обставини встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору і відсутності підстав для виклику експерта в судове засідання. Доводи касаційної скарги в означеній частині зводяться до переоцінки доказів, що під час касаційного розгляду не допускається.

Помилкове обґрунтування судом першої інстанції своїх висновків з посиланням на Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому не може бути підставою для скасування правильних по суті і законних рішень з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 6, 9 Закону України «Про страхування», якими передбачено, що конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства і що непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування, а також про те, що згідно з пунктом 29.4.13 Договору страховик не відшкодовує та не включає до розрахунку суми страхового відшкодування непрямі збитки, викликані страховим випадком, не заслуговують на увагу. Стягнуті судами з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати не відносяться до непрямих збитків, які ПрАТ «СК «АХА Страхування» повинна включати до розрахунку суми страхового відшкодування, а є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страховка компанія «АХА Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 серпня 2016 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик