Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 402/516/17

провадження № 61-27218св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року у складі суддів: Черненко В. В., Кіселика С. А., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання частково недійсними договору відступлення прав вимоги за кредитним договором та договору про передачу прав за договорами забезпечення.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») був укладений кредитний договір № 1134, у забезпечення якого 08 листопада 2007 року між нею та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема, за кредитним договором, що був укладений 02 листопада 2007 року. Цього ж дня між цими самими сторонами укладено також договір про передачу прав за договорами забезпечення, зокрема, за договором іпотеки від 08 листопада 2007 року.

Посилаючись на те, що між відповідачем та третьою особою фактично укладено договір факторингу, за яким відступлення права вимоги сплати заборгованості за кредитним договором не відповідає положенням чинного законодавства, яким не передбачено відступлення виконання права вимоги до боржника-фізичної особи, а також на невідповідність вказаних договорів вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положенню про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженому розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 03 квітня 2009 року № 231, а також Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року (дата набрання чинності для України - 01 липня 2007 року), ОСОБА_4 просила визнати недійсними такі договори в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 02 листопада 2007 року, укладеним між нею та банком, та, відповідно, у частині відступлення прав за договором іпотеки, укладеним 08 листопада 2007 року між цими самими сторонами.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано частково недійсним договір відступлення прав вимоги (факторингу) від 17 грудня 2012 року, який укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1134 від 02 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 Визнано частково недійсним договір про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року, який укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 1134 від 08 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений договір відступлення права вимоги містить ознаки факторингу, на час укладення якого існували законодавчо визначені обмеження в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржників - фізичних осіб, тому оскаржувані договори є недійсними в частині відступлення прав вимоги до позивача.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2017 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оспорювані договори відступлення прав вимоги та передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року відповідають вимогам чинного законодавства, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» під час укладання цих договорів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину, а тому підстави для визнання його недійсним із урахуванням положень статті 215 ЦК України відсутні.

25 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано ту обставину, що оспорюванні договори, які за своєю суттю є договорами факторингу, суперечать вимогам законодавства, чинному на момент їх укладення, а тому підлягають визнанню недійсними. Правовідносини сторін щодо повернення заборгованості за кредитним договором змінилися з цивільно-правових на адміністративні, після ухвалення судового рішення про стягнення такої заборгованості й відповідно банк не мав права передавати іншій особі право вимоги, яке вже було ним реалізовано, що свідчить про неправомірність переходу права вимоги до нового кредитора. Відсутність у відповідача валютної ліцензії (як генеральної, так і індивідуальної) не тільки унеможливлює виконання ним (відповідачем) умов договору, а й позбавляє боржника можливості виконувати умови кредитного договору, здійснюючи платежі у валюті (доларах США). Таким чином, перехід від банку до відповідача прав вимоги у доларах США є неправомірним. Вважає рішення суду апеляційної інстанції немотивованим.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження.

14 грудня 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало заперечення на касаційну скаргу, у якому просить відхилити касаційну скаргу у зв'язку з необґрунтованістю та залишити рішення апеляційного суду без змін. Посилаючись на те, що між банком та товариством було укладено саме договір відступлення права вимоги, а не факторингу, який на права і обов'язки позивача як сторони кредитного договору, у якому не передбачена згода боржника на заміну кредитора, ніяким чином не впливає, й відповідно не порушує прав і законних інтересів останньої, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Судами встановлено, що 02 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений кредитний договір № 1134.

У забезпечення якого 08 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належний їй на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банком було відступлено ТОВ «Кредитні ініціативи» кредитний портфель, а останнє зобов'язалося сплатити за нього грошову винагороду. Внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором новий кредитор набув усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договорами (зокрема і по кредитному договору, укладеному між банком та відповідачем) та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Пунктом 1 договору визначено, що права вимоги за кредитами - це всі існуючі та майбутні, наявні та умовні права вимоги первісного кредитора до позичальників за кредитними договорами, включені до кредитного портфеля, який передається за цим договором, включаючи (але без обмежень) існуючі та майбутні, наявні та умовні права грошової вимоги первісного кредитора до позичальників щодо виконання (стягнення, повернення) грошових зобов'язань, що виникли та/або можуть виникнути у майбутньому на підставі кредитних договорів.

Того ж дня між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» підписано Акт приймання-передачі Додаткового реєстру позичальників.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладені 17 грудня 2012 року договори між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є договорами відступлення права вимоги та договором про передач прав за договорами забезпечення, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання таких договорів недійсними. Під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв'язку з укладенням вищезгаданого договору.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

ТОВ «Кредитні ініціативи» є установою, яка має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, що відповідає положенням пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідно до частини першої статті 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України.

Згідно із частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання за кредитним договором від 02 листопада 2007 року № 1134, за яким до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за оспорюваним правочином, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Із урахуванням вказаних норм матеріального права та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами договору відступлення права вимоги є юридичні особи ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», кредит в іноземній валюті надавався ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а тому доводи позивача про те, що договір від 17 грудня 2012 року був укладений щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржника-фізичної особи (громадянина), що суперечить розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 та в порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та контролю», оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, є необґрунтованими, оскільки на передачу права вимоги за кредитною заборгованістю новий кредитор не зобов'язаний мати ліцензію на здійснення валютних операцій.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що пунктом 5.3.5 договору іпотеки від 02 листопада 2007 року № 1134 визначено, що відступлення права вимоги за цим договором повинно відбуватися з наступним повідомленням позичальника протягом п'яти днів з моменту укладення такого договору про особу нового кредитора не спростовують висновків суду про те, що згідно положенням статей 512-514 ЦК України не вимагається наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні.

Доводи касаційної скарги про те, що правовідносини сторін щодо повернення заборгованості за кредитним договором змінилися з цивільно-правових на адміністративні, після ухвалення судового рішення про стягнення такої заборгованості й відповідно банк не мав права передавати іншій особі право вимоги, яке вже було ним реалізовано є необґрунтованими та не свідчать про неправомірність переходу права вимоги до нового кредитора.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що договір відступлення права вимоги має ознаки договору факторингу й укладений із порушенням вимог чинного законодавства не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Ураховуючи, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, то доводи касаційної скарги про відсутність у відповідача дозволу на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу.

Інші наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик