Номер провадження 22-ц/784/1167/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

стягувача ОСОБА_2,

представника боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Гаврасієнко В.О., в приміщенні цього ж суду 25 листопада 2013 року за поданням головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Центральний ВДВС ММУЮ) Довгань В.В. звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із зазначеним поданням, яке обґрунтував наступним.

На виконанні в Центральному ВДВС ММУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1393 від 22 вересня 2011 року виданого Корабельним районним судом міста Миколаєва на виконання судового рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 600 грн. щомісячно.

Станом на 01 вересня 2013 року боржник судове рішення не виконує та має заборгованість у загальному розмірі 17 520 грн.

Посилаючись на викладені обставини, головний державний виконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та виконання ухвали покласти на адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2013 року подання головного державного виконавця задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без вилучення паспорту до повного погашення боргового зобов'язання.

Не погодившись з таким вирішенням питання, представник боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просив її скасувати, та постановити нову, якою відмовити у задоволені подання.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України, суд першої інстанції, вважав, що оскільки боржник не виконує рішення суду та вимоги державного виконавця, то подання головного державного виконавця є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Проте з таким висновком районного суду погодитись не можна.

У своїй апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення питання.

Ці доводи заслуговують на увагу та можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали враховуючи наступне.

В силу ст.3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі - Пакт), кожна людина є вільною у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, або які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення, прав і свобод інших осіб.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України і може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року (в редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Так, положеннями ст.6 цього Закону України встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України;

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України (в редакції ЦПК України від 18 березня 2004 року, яка діяла на момент постановлення ухвали) та п.18 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла станом на час звернення з поданням) такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

При цьому, ст.377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали) була спеціальною нормою, яка застосовувалася на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб). За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. ст.377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент постановлення ухвали), згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Так як законом, який діяв на час розгляду подання, передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а тільки за ухилення від їх виконання, то з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При цьому слід зазначити, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям.

Невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Встановлення названих обставин дає суду підстави для відмови у поданні державного виконавця.

В той же час, встановлення того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - маючи змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин, дає суду підстави для задоволення подання.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, встановленого державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку із цим не можна говорити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні у разі, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення» від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Судовий розгляд справи про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України закінчується постановленням ухвали, яка за своєю формою та змістом повинна відповідати вимогам статей 208 - 210 ЦПК України (в редакції, яка діяла станом на час ухвалення оскаржуваної ухвали).

Вступна частина такої ухвали повинна містити час та місце її постановлення; повне найменування суду, що прийняв ухвалу; прізвище та ініціали судді та секретаря судового засідання; ім'я, прізвище, по батькові державного виконавця, який брав участь у справі, а також предмет подання.

В описовій частині ухвали зазначається про суть питання, яке вирішується, зокрема зазначається: зміст і підстави внесеного подання; пояснення державного виконавця, якщо він брав участь у розгляді подання, а також зазначаються докази, подані державним виконавцем на підтвердження внесеного подання.

Мотивувальна частина ухвали повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу. Зокрема, у цій частині ухвали суд повинен наводити встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких він виходив при вирішенні подання, мотиви визнання одних фактів та доказів, якими обґрунтовувалось подання, та відхилення інших.

Резолютивна частина ухвали повинна містити:

висновок суду про задоволення або відмову в задоволенні подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а також строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження;

прізвище, ім'я, по батькові боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи, число, місяць і рік народження, місце реєстрації для боржника-фізичної особи або юридична адреса для боржника-юридичної особи і фактичне місце проживання або знаходження відповідно для фізичних і юридичних осіб, також з обов'язковим зазначенням громадянства країни боржника;

висновки про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, без тимчасового затримання чи вилучення паспорта або іншого документа, який посвідчує особу та надає право виїзду і в'їзду в Україну, з обов'язковим зазначенням, до якого моменту діють обмеження.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 11 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1393, виданого 22 вересня 2011 року Корабельним судом міста Миколаєва, на виконання рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. на кожну дитину, починаючи з 25 березня 2011 року і до повнолітня (а.с.3,7).

Супровідним листом від 11 жовтня 2011 року копію постанови про відкриття провадження направлено на адресу боржника з вимогою заявитися до державного виконавця 19 жовтня 2011 року для вирішення питання щодо сплати аліментів (а.с.6). Даних про отримання боржником копії ухвали в матеріалах подання немає.

Згідно розрахунку, наданого державним виконавцем, ОСОБА_3 станом на 01 вересня 2013 року має заборгованість по аліментам у загальному розмірі 17 520 грн. (а.с.5).

Листом від 02 вересня 2013 року за №38/4 головним державним виконавцем направлено на адресу боржника вимогу, в якій його зобов'язано 11 вересня 2013 року з'явитись до державного виконавця для вирішення питання щодо подальшої сплати аліментів, та попереджено, що у випадку несплати аліментів протягом шести місяців його буде притягнуто до кримінальної відповідальності (а.с.4).

Розглядаючи зазначене подання, районний суд постановив оскаржувану ухвалу обмежившись лише матеріалами внесеного подання, але останнім не було досліджено виконавче провадження, та не проведено аналізу наданих доказів щодо обґрунтування подання про застосування до боржника такого заходу, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в даному конкретному випадку.

Так без з'ясування судом першої інстанції залишився факт обізнаності боржника про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження.

Відомості про те, чи повідомлений боржник про наявність в нього невиконаних зобов'язань, чи є в нього майно, на яке можливо звернути стягнення з метою виконання судового рішення, та яким саме чином він ухиляється від виконання рішення суду матеріали справи не містять. Вказані обставини не встановлені і районним судом.

Окрім того суд першої інстанції не перевірив чи вчиняє боржник дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання судових рішень, що призвело до виникнення заборгованості, або безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця та умисно ухилявся й ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань.

При цьому слід зазначити, що матеріали подання головного державного виконавця не містять жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов'язку боржником, а також підтверджень таких фактів.

При зверненні до суду із поданням головний державний виконавець як на підставу для обрання такого обмеження послався тільки на те, що боржник має боргові зобов'язання.

Таким чином, доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання вказаного судового рішення головним державним виконавцем суду не надано.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу, судом не були виконані вимоги процесуального закону, передбачені ст.122 ЦПК України (в редакції, яка діяла момент постановлення ухвали).

Разом з тим, правильне застосування судом процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з цього питання є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Також, постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд не звернув уваги на те, що питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом за обов'язковою участю державного виконавця, оскільки останній, під час розгляду такого подання, зобов'язаний довести суду необхідність обмеження конституційних прав боржника у виконавчому провадженні.

Втім, вищенаведені вимоги процесуального закону судом не були дотримані та зазначене вище подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглянуто у відсутність головного державного виконавця.

За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не з'ясував усі обставини необхідні для правильного вирішення справи, а саме чи мало місце ухилення боржника від виконання зобов'язань з моменту відкриття провадження та до звернення до суду з вказаним поданням, у зв'язку з чим безпідставно обмежив права ОСОБА_3

Суду апеляційної інстанції також не були надані відповідні докази, а тому доводи апеляційної скарги про необізнаність боржника із судовим рішенням і виконавчим провадженням не спростовано.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов передчасного висновку про обґрунтованість подання, враховуючи, що такий захід повинен бути виправданим, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), тому ухвалу суду слід скасувати, а питання за поданням головного державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 слід направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.367,368,379,381 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2013 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 24 липня 2018 року