03 липня 2018 року м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Клочко І.В.
секретаря судового засідання Шевчук М.В.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.07.2015 року відповідач ОСОБА_3 одержав грошову позику в іноземній валюті у сумі 40 000 дол. США, яку зобов'язався повернути 06.07.2015 р. Крім вказаного, у відповідності до розписки, відповідач зобов'язався повернути до 14.07.2015 р. грошові кошти в розмірі 130 000 дол. США.
Зобов'язання за договором позиви відповідачем не виконані, борг не повернуто, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 4479972, 26грн., відсотки в порядку ст. 1048 ЦК України в розмірі 1609471, 63 грн., 3 % річних в розмірі 253289, 9 грн. та інфляційні втрати в розмірі 897338, 45 грн.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за викладених в позовній заяві обставин та просив суд їх задовольнити, не заперечував щодо розгляду справи в порядку заочного провадження.
Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача ОСОБА_3 до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, однак, конверт із судовою повісткою та копією позовної заяви з додатками повернувся до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.
03.07.2015 року між позивачем ОСОБА_2 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_3 (позичальником) був укладений договір позики грошових коштів, оформлений у вигляді розписки. Відповідно до договору позики, позикодавець передав позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США, а позичальник зобов'язався повертати вказану до 06.07.2015 р.
У відповідності до вказаної розписки, відповідач також взяв на себе зобов'язання повернути позивачу до 14.07.2015 р. грошові кошти в розмірі 130 000 дол. США.
Оскільки відповідачем у встановлений Договором позики строк, сума боргу в повному обсязі повернута позивачу не була, та відповідач не вчиняє жодних дій, спрямованих на його повернення, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.
На підставі вказаного позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в еквіваленті згідно з курсом НБУ - 4 479 972,26 грн.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.
Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Вбачається, що договір позики, укладений між сторонами, не передбачає відсотків за користування коштами, на підставі чого позивач просить стягнути з відповідача відсотки в порядку ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1 609 471, 63 грн.
Вказаний розмір відсотків підтверджений наданим позивачем розрахунком, який не спростований відповідачем.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.
Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11.
У відповідності до ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 253 289,9 грн. та інфляційні витрати в розмірі 897 338, 45 грн.
Наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних витрат суд вважає обґрунтованим та таким. що відповідає вимогам закону та підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.
Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання по поверненню суми боргу не виконав, а також не скористався своїми процесуальними правами та обов'язками, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за розпискою від 03.07.2015 року в розмірі 4 479 972,26 грн., проценти в розмірі 1 609 471,63 грн., трьох відсотків річних в розмірі 253 289,90 грн., інфляційні витрати у сумі 897 338,45 грн.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000 грн.
На підставі ст.ст.11, 526, 527, 533, 536, 610, 611, 623, 625, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 03 липня 2015 року в розмірі 4479972,26грн., проценти в розмірі 1609471,63 грн., трьох відсотків річних в розмірі 253289,90 грн., інфляційні витрати у сумі 897338,45 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце проживання - АДРЕСА_1.
Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - відсутній, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2.
Повний текст рішення суду складено 12.07.2017 року.
Суддя