Справа № 160/364/16-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/2621/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 19.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Голуб С.А.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у справі:

- за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності та зняття арешту із майна, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк»звернувсядо суду із вказаним позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 25 грудня 2006 року між банком і третьою особою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав для придбання автомобіля кошти в сумі 12400 доларів США терміном на 5 років із розрахунку 10,08 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3 в цей же день 25 грудня 2006 року було укладено договір застави належного позичальнику автомобіля «Skoda Octavia» 2005 року випуску р.н. НОМЕР_1.

Вказував, що за умовами кредитного договору, укладеного із ОСОБА_3, останній мав повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 282,17 доларів США, однак не виконав цих обов'язків, після закінчення строку надання кредиту станом на 10 червня 2016 року має заборгованість в розмірі 30201,85 доларів США, з яких тіло кредиту - 9410,15 доларів, проценти - 6839,67 доларів, комісія - 659,68 доларів та пеня - 13292,35 доларів.

Зазначав, що ОСОБА_3 без відома і згоди банку реалізував заставлений автомобіль «Skoda Octavia» 2005 року випуску, який в даний час належить відповідачу ОСОБА_2 і для якого застава зберігає силу, бо відповідно до вимог ст.27 Закону України «Про заставу» застава збарігає силу, якщо майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

У зв'язку із наведеним просив: вилучити у відповідача та передати в заклад Приватбанку предмет застави - автомобіль «Skoda Octavia» р.н.НОМЕР_2, що належить відповідачу ОСОБА_2, комплект ключів та свідоцтво про рестрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на автомобіль «Skoda Octavia» р.н.НОМЕР_2; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 30201,85 доларів США, що за курсом НБУ на 10 червня 2016 року складає 755113,81 грн., звернути стягнення на предмет застави автомобіль «Skoda Octavia» р.н.НОМЕР_2, що належить відповідачу, шляхом продажу вказаного автомобіля Приватбанком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в регіональних сервісних центрах МВС України, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 у березні 2017 року подав до суду зустрічний позов, в якому просивна підставі ст.392 ЦК України визнати за ним право власності на автомобіль «Skoda Octavia» 2005 року випуску р.н. НОМЕР_2 та скасувати обтяження на даний автомобіль, який належить йому на праві приватної власності, судові витрати покласти на ПАТ КБ «Приватбанк».

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 07 жовтня 2016 року за договором купівлі-продажу придбав автомобіль марки «Skoda Octavia» 2005 року випуску. Договір купівлі-продажу був укладений в сервісному центрі № 3242 РСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора, який перевірив відповідність інформації по транспортному засобу та не виявивши ніяких порушень посвідчив договір. Придбавши автомобіль, він у встановленому законом порядку зареєстрував його за місцем проживання і отримав свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 Вказує, що даний автомобіль він придбав згідно договору у відповідній державний установі, він не перебував ні в яких відносинах з банком та ОСОБА_3, а позов банку про звернення стягнення на транспортний засіб оспорює його право власності на автомобіль, а тому на підставі ст.392 ЦК слід визнати за ним право власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у задоволенні обох позовів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність даказів на підтвердження вимог банку. Суд не звернув уваги на наданий банком договір застави, а також проігнорував вимоги законодавсва, яке визначає зміст застави, наслідки невиконання кредитного договору, а також вимоги ст.27 Закону України «Про заставу» щодо збереження застави при переході майна у власність іншої особи.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість в цій частині, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про те, що банк не оспорює його права власності, бо пред'явлений банком позов фактично оспорює його право власності на автомобіль. Крім того, суд не врахував правомірність придбання ним автомобіля у встановленому законом порядку, а отже він як власник відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» має право на зняття з нього арешту.

ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2, які отримали копії ухвал про відкриття апеляційного провадження, відзиви на апеляційні скарги кожної із сторін до суду не направили.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Істамова І.В. подану апеляційну скаргу банку підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області в оскаржуваній частині як незаконне. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечувала.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу ловірителя вважав обгрунтованою і просив задоволити, проти задоволення апеляційної скарги банку заперечив.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 25 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбан» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник ОСОБА_3 отримав в банку для придбання автомобіля кредит в розмірі 12400 доларів США терміном до 23 грудня 2011 року із сплатою 10,8 % річних (т.1 а.с.14-17). Повернення кредиту згідно п.1.1 договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами в розмірі 282,17 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитом між банком і позичальником ОСОБА_3 25 грудня 2006 року укладено договір застави рухомого майна №VІН0АЕ00001128 у вигляді належного позичальнику автомобіля «Skoda Octavia» 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_6, р.н. НОМЕР_2(т.1 а.с.18-21). Умови договору застави (п.23-24) містять положення про права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у випадку прострочення платежів на погашення кредиту.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3 не виконав обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на нього умовами кредитного договору, після закінчення строку надання кредиту становм на 10 червня 2016 року має заборгованість в розмірі 9410,15 доларів США за тілом кредиту і 6839,67 доларів США за процентами.

Крім того, судом встановлено, що на час розгляду справи власником автомобіля, який є предметом застави, а саме: «Skoda Octavia» 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_4, є відповідач ОСОБА_2

Відповідач придбав даний автомобіль 07 жовтня 2016 року за договором купівлі-продажу, який укладений в сервісному центрі № 3242 РСЦ МВС в Київській області (т.1 а.с.198). Після придбання автомобіля, він у встановленому законом порядку зареєстрував його за місцем проживання і отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 яке в даний час знаходиться у відповідача (т.1 а.с.199-200).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про зверненя стягнення на предмет застави, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю та безпідставністю вимог. При цьому суд виходив як із відсутності доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких договірних відносин, в тому числі укладеного договору застави, за яким би відповідач передав позивачу у заставу спірний автомобіль, так і того, що банк не зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Також, суд керувався тим, що відповідач ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля і правомірність угоди, за якою відповідач набув права власності на транспортний засіб, не оспорюється.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» та ст.572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» та ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу при переході у власність іншої особи майна що є предметом застави. Особа, до якої перейшло право власності на предмет застави, набуває статусу заставодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за заставним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет застави.

За змістом даних норм у випадку, якщо майно, яке є предметом застави за договором, перейшло у власність іншої особи (відмінної від заставодавця), то ця особа набуває статусу заставодавця і несе всі обов'язки за заставним договором.

Отже, застава, встановлена ОСОБА_3 за договором застави від 25 грудня 2006 року, є дійсною для ОСОБА_2 як набувача заставленого майна у вигляді автомобіля «Skoda Octavia» 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_4.

Суд наведеного не врахував та прийшов до помилкового висновку про необхідність існування договірних відносин між ОСОБА_2 і банком для звернення стягнення на автомобіль як предмет застави.

Невірними також є посилання суду на правомірність набуття відповідачем права власності на автомобіль, як підставу відмови у позові, оскільки за змістом ст.27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу при переході права власнсоті до іншої особи на предмет застави, який у розумінні даної норми має бути правомірним.

Безпідставні і висновки суду про те, що банк не зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Такі висновки спростовуються матеріалами справи, в яких міститься витяг із Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49134353 від 10 березня 2016 року, з якого вбачається, що 17 липня 2013 року о 14:46:03 державним реєстратором Дніпропетровської філії державного підприємства «Інформаційний центр» МЮ України зареєстровано відомості про звернення стягнення на предмет застави автомобіль Шкода Октавія номер кузова НОМЕР_4, на підставі договору застави № VІН0АЕ00001128 від 25 грудня 2006 року (т.1 а.с.22-24).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 грудня 2006 року між ПриватБанком і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав в банку для придбання автомобіля кредит в розмірі 12400 доларів США терміном до 23 грудня 2011 року, на забезпечення якого передав у заставу автомобіль «Skoda Octavia» 2005 року випуску.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

З огляду на те, що позичальник ОСОБА_3 за умовами кредитного договору мав повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконав цих обов'язків і після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, має місце порушення прав кредитора ПАТ КБ «Приват Банк».

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права ПриватБанку захисту не підлягають з огляду на пропуск строку звернення до суду за захистом свого права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Оскільки, строк кредитного договору закінчився 23 грудня 2011 року і саме на цей момент настав строк виконання кредитного зобов'язання, яке ОСОБА_3 не виконане, то з цього моменту розпочався перебіг позовної давності, бо у банку виникло право на подання позову.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави лише 18 серпня 2016 року, що стверджується поштовим штемпелем на конверті (т.1 а.с.34-35), а кредит мав бути повернутий 23 грудня 2011 року, то він пропустив трирічний строк позовної давності за цими вимогами.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції подана письмова заява про застосування наслідків спливу позовної давності (т.2 а.с.43) та пояснення у справі, де він також просить застосувати строк позовної давності (т.2 а.с.49-51).

Поскільки судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності за основною вимогою про повернення кредитних коштів, то відповідно до приписів ст.266 ЦК України пропущено і строк до додаткової вимоги за забезпечувальним зобов'язанням, поновити який банк не просить.

З викладених вище підстав колегія суддів відмовляє у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустічних вимог ОСОБА_2 суд керується наступним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю. При цьому суд виходив із відсутності передбачених законом підстав для визнання права власності на спірний транспорний засіб за ОСОБА_2, оскільки як право власності останнього на автомобіль, так і правомірність його набуття, банком не оспорюються.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З уточненої позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що банк не оспорює право власності відповідача ОСОБА_2 на спірний автмобіль, як і не оспорює правомірність його набуття відповідачем, а документ, який засвідчує право власності на автомобіль відповідачем не втрачений і знаходиться у нього.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на автомобіль «Skoda Octavia» 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_4 оскільки підстави для застосування ст.392 ЦК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов банку про звернення стягнення на транспортний засіб оспорює його право власності на автомобіль, а тому на підставі ст.392 ЦК слід визнати за ним право власності, необгрунтовані.

Також, суд вірно відмовив у скасуванні обтяження на належний відповідачу автомобіль, як такому, що не грунтується на вимогах, оскільки як вище вказувалося застава, встановлена ОСОБА_3, є дійсною для набувачів заставленого майна у вигляді автомобіля «Skoda Octavia» 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_4, в тому числі для відповідача ОСОБА_2, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для скасування обтяження у зв'язку із переходом прав власності на заставлене майно до іншої особи та правильність судового рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст.28 Закону України «Про заставу» застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом.

Згідно зі ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, зміст наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що ст.598 ЦК України не передбачає припинення зобов'язання у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для зняття арешту із спірного автомобіля на підставі ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» безпідставні.

Дана норма, на яку посилається відповідач, містилася у Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. Норма аналогічного змісту міститься у ч.1 ст.59 діючого Закону України «Про виконавче провадження» і вказує, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідна сукупність кількох обставин, а саме : наявність судового рішення, яке перебуває на виконанні у виконавчій службі, накладення арешту на майно державним виконавцем і факт належності цього майна на момент його арешту не боржнику у виконавчому провадженні, а іншій особі.

В даному випадку встановлено, що накладення арешту здійснено не виконавцем, і не у зв'язку із виконанням судового рішення, а арешт накладено у зв'язку із укладенням договору застави, і на момент його накладення спірний автомобіль не належав ОСОБА_2, що у свою чергу свідчить про неможливсть застосування до спірних правовідносин цієї норми.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у зустрічному позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: