АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/500/18 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Ткач О. І., Щавурська Н. Б.,

секретаря - Парандюк С.М.

з участю позивача ОСОБА_1 представника ОСОБА_2

представника відповідача Менюка С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14495/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 лютого 2018 року і на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року (головуючий суддя Братасюк В.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Тернопільхлібпром" про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації, інфляційних втрат, пені, середньомісячного заробітку та заподіяної моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до TOB «Тернопільхлібпром», який у процесі розгляду справи уточнила, про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації, інфляційних втрат, пені, середньомісячного заробітку та заподіяної моральної шкоди, загалом на суму 1 467 435, 20 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 02.02.2010 року працювала на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Тернопільхлібпром». Наказом № 306 від 26.04.2013 року її з роботи звільнено за згодою сторін (п.1 ст.36 КзпП України). Станом на дату звільнення підприємство заборгувало їй заробітну плату в розмірі 27190,67 грн. із якої 10 вересня 2013 року їй виплачено 27103,19 грн, борг становить 87,48 грн..

Вважає, що з відповідача підлягає до стягнення індексація з нарахованої зарплати 87,48 грн. в сумі 1585,48 грн.; інфляційне збільшення суми боргу - 87,54 грн.; сума пені за період прострочення виплати заборгованості 349,15 грн.; пеня на заборгованість 87,48 грн. 100,63 грн.; пеня на заборгованість 21471,79 грн. - 1145,95 грн.; пеня за прострочення виплати зарплати 27103,19грн. - 1392,29 грн.; середньомісячний заробіток за період з 26.04.2013 р. по 24.11.2017 р. - 1 442 686 грн. 68 коп., що разом складає 1447 435,20 грн.

Крім цього зазначила, що діями відповідача їй завдано 20000 грн. моральної шкоди, яка виражається в моральних стражданнях через порушення нормальною способу життя, через не реагування відповідача на її постійні звернення про виплату заробітної плати, через приниження її честі та гідності, як бухгалтера.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до TOB «Тернопільхлібпром» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації, інфляційних втрат, пені, середньомісячного заробітку та заподіяної моральної шкоди загалом на суму 1 467 435,20 грн. - відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року стягнуто із ОСОБА_1 АДРЕСА_1) на користь ТОВ «Тернопільхлібпром» (м. Тернопіль вул. С.Будного, 3) 5000 гривень понесених витрат на правничу допомогу.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нові рішення, якими стягнути з ТОВ «Тернопільхлібпром» заборгованність по заробітній платі - 87,48 гривень; суму індексації з нарахованої заробітної плати 87,48 гривень - 1585,48 гривень; інфляційне збільшення суми боргу - 87,54 гривень; середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні за період з 26.04.2013р. по 24.11.2017р. - 1442686,68 гривень (з розрахунку 861,82грн. за день - середньоденна заробітна плата); відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Апеляційні скарги мотивовані неповним з"ясуванням судом обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Тернопільхлібпром" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 лютого 2018 року без змін посилаючись на те, що доводи ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційні скарги підтримала та пояснила, що на дату звільнення підприємство зобов'язано було виплатити їй 27190,67 грн. Відповідачем згодом виплачено 27103,19 грн. Недоплата 87,48 гривень складається із двох сум: 25 грн. та 62,48 грн. Сума 25 грн. не виплачена, оскільки вона згідно безпідставних доводів відповідача отримала у касі підприємства на подарунок іменинника 11 квітня 2013 року, інша сума 62,48 грн. утримано із заробітної плати за нібито отримані нею хлібобулочні вироби, в той час коли вона таких у борг не брала.

Представник відповідача ТзОВ "Тернопільхлібпром" вважає рішення суду законними та обгрунтованими.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на основне рішення підлягає до часткового задоволення а на додаткове рішення підлягає до задоволення у повному обсязі. Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебула у трудових відносинах із ТзОВ «Тернопільхлібпром, працювала головним бухгалтером, наказом № 306 від 26.04.2013 року її з роботи звільнено за згодою сторін (п.1 ст.36 КзпП України) та наказано бухгалтерії провести повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Згідно розрахункового листка за квітень 2013 року по працівнику ТзОВ «Тернопільхлібпром» ОСОБА_1, останній нараховано 26400,60 грн., залишок на початок періоду нарахувань становив 9116 грн., утримано: виплата зарплати 3484,60 грн, виплата зарплати 25 грн., єдиний внесок з з/п 701,96 грн., прибутковий податок 4139,37 грн., виплата хлібо-булочними виробами 62,48 грн., до виплати всього нараховано 27103,19 грн. (т.1 ас.19).

Згідно розрахункових листків за травень, червень, липень, вересень 2013року по працівнику ТзОВ «Тернопільхлібпром» ОСОБА_1 залишок на початок періоду нарахувань становив 27103,19 грн.(т.1 ас.19).

Відповідно до відомості перерахунку №00000152 ТзОВ «Тернопільхлібпром» від 09.09.2013 року на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано 27103,19 грн., що підтверджується також платіжним доручення №420 від 09.09.2013 року та випискою по банківському рахунку №8319 за період з 05 по 10 вересня 2013 року, що видані АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення недоплаченої заробітної плати суд виходив з того, що факт наявності заборгованості по зарплаті ОСОБА_1 на суму 87,48 грн. не є доведеним, оскільки позивачці 11 квітня 2013 року готівкою виплачено у касі підприємства у рахунок зарплати 25 грн. на подарунок працівника товариства та правомірно утримано із заробітної плати 62,48 грн. за придбані позивачкою в борг хлібо-булочні вироби. При цьому суд послався на Звіт ТМЦ за березень 2013 року, Ввід вирахування № за березень 2013 року, письмові пояснення працівників підприємства ОСОБА_6, та ОСОБА_7

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він зроблений без повного з"ясування судом обставин справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом.

Згідно ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Встановлено, що позивачка факт отримання у касі підприємства 25 грн. у квітні 2013 року та придбання хлібобулочних виробів на 62,48 грн. заперечила та пояснила, що зазначені нею обставини підтверджуються наявною у справі відомістю на виплату грошей №00000063 від 11 квітня 2013 року, де відсутній її підпис як і решти працівників про отримання коштів, відсутністю у справі даних за її підписом про отримання нею продукції в борг.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наявної у справі відомості на виплату грошей №00000063 від 11 квітня 2013 року (т.1 ас. 218), чому суд першої інстанції у рішенні не дав правової оцінки, підпис ОСОБА_1 про отримання нею 25 грн. відсутній. Також встановлено, що у справі відсутні дані (документи) з підписом ОСОБА_1 про отримання нею продукції на 62,48 грн.

Таким чином, з врахуванням обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, колегія суддів вважає, що вимоги позивачки про стягнення невиплаченої заробітної плати 87,48 грн., суми індексації 1585,48 грн., інфляційне збільшення суми боргу 87,54 грн. є обгрунтованими, а тому їх слід задовольнити.

Письмові пояснення працівників підприємства ОСОБА_6 та ОСОБА_7.(т.1ас.217,217), які прийняті до уваги судом першої інстанції, не є допустимими доказами щодо предмету доказування - отримання коштів з каси підприємства. Суд апеляційної інстанції враховуючи достатність і взаємний зв"язок доказів, на які послався суд - Звіт ТМЦ за березень 2013 року, Ввід вирахування № за березень 2013 року із відсутністю письмових даних за підписом позивачки про отримання нею продукції, 25 грн. у касі підприємства не знаходить підстав для висновку, що докази зазначені у рішенні суду першої інстанції спростовують зазначені позивачкою обставин щодо не отримання 87, 48 грн.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у позові про стягнення середньомісячного заробітку за період з 26.04.2013 р. по 24.11.2017 р. в сумі 1 442 686 грн. 68 коп., виходячи з наступного.

Встановлено, що позивачка з роботи звільнена 26.04.2013 року, заробітна плата (сума розрахунку) їй виплачена 10 вересня 2013 року а з вимогою про застосування ст. 117 КзпП України позивачка в суд звернулася 19 грудня 2016 року.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у встановлений строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.04.2016 року у цивільній справі № 6-409 цс 16 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої:

«Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайониого суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.»

З врахуванням встановлених обставин та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що не підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України, на яку посилається позивач, оскільки тримісячний строк, визначений для подання заяви до суду, збіг 11 грудня 2013 року.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що працівник вправі без обмежень строком звернутися про стягнення компенсаційних виплат згідно ст. 117 КЗпП України не узгоджуються із положенням ст. 233 КЗпП України.

Постановляючи додаткове рішення про стягнення із ОСОБА_1 5000 грн. понесених витрат на правничу допомогу суд виходив з того, що подані представником відповідача докази про понесені витрати є такими в розумінні ч.9 ст. 83 ЦПК України, які суд бере до уваги.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить вимогам закону та не грунтується на матеріалах справи.

Згідно ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Встановлено, що у матеріалах справи докази надіслання позивачу документів про понесені судові витрати відсутні.

З врахуванням встановленого підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції не було.

Не має підстав для стягнення витрат і на правничу допомогу у розмірі 9800 грн. оскільки представником відповідача не надано документи про факт понесення їх відповідачем та докази про їх надіслання позивачу, згідно ч.9 ст.83 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п 2, 375, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п.1, 390 ч.1 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 лютого 2018 року задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати 87,48 грн., суми індексації 1585,48 грн., інфляційне збільшення суми боргу 87,54 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким дані вимоги задовольнити.

Стягнути із TOB «Тернопільхлібпром» в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату 87,48 грн., суму індексації 1585,48 грн., інфляційне збільшення суми боргу 87,54 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року задовольнити.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні із ОСОБА_1 в користь TOB «Тернопільхлібпром» витрат на правничу допомогу.

Стягнути із TOB «Тернопільхлібпром» в користь держави 640 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 960 грн судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

У стягненні із ОСОБА_1 в користь TOB «Тернопільхлібпром» 9800 грн. за оплату за правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області Ходоровський М.В.