Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 1621/436/12

провадження № 61-14884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Новосанжарська селищна рада Новосанжарського району Полтавської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5, особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_6

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на самочинне будівництво за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Чумак О. В. від 06 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення народного суду Новосанжарського району Полтавської області від 19 лютого 1976 року їй виділено та визнано за нею право власності на частину будинку, розташованого по пров. Піонерському, 2а, у смт Нові Санжари Новосанжарського району Полтавської області, а за ОСОБА_5 залишено іншу частину будинку.

Проживаючи у зазначеному будинку, вона здійснила самочинну добудову - сарай-гараж.

Відповідно до технічного паспорту від 01 квітня 1999 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 співвласниками вказаного домоволодіння є вона та ОСОБА_5 кожному з яких належить по 1/2 частки, а сарай-гараж літ. «Б» зазначений як самочинне будівництво.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудований сарай-гараж літ. «Б», що розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області

у складі судді Киричка С. А. від 03 липня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудований сарай-гараж літ. «Б», що розташований по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, керуючись положенням статті 331 ЦК України та беручи до уваги висновок Новосанжарського районного комунального підприємства «Архітектор» про відповідність державним будівельним нормам самочинно збудованих будівель по АДРЕСА_1 визнав за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудований гараж (а.с. 33).

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_5, як особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області

від 03 липня 2012 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд не з'ясував правовий статус земельної ділянки, на якій розташована самочинна будівля, не перевірив, чи не порушено самовільним будівництвом права іншого співвласника будинку та землекористувача земельної ділянки -

ОСОБА_5, якому згідно рішення №97/1 виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської областібула надана земельна ділянка площею 700 кв. м в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, чи було порушене питання предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У березні 2018 року ОСОБА_6, як особа, яка не брала участі у справі, звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував усі обставини справи, не дослідив, чи порушуються його права як нового власника 1/2 будинку, котрий раніше належав ОСОБА_7 та вирішив питання про його права та обов'язки, не залучивши його до участі у справі.

У травні 2018 року ОСОБА_5подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якій зазначив, що судове рішення є законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що домоволодіння, до якої позивачем самочинно добудовано сарай-гараж літ. «Б», розташоване по АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_7 та її колишнього чоловіка - ОСОБА_5

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій

статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391ЦК України).

Здійснене позивачем будівництво сараю-гаражу літ. «Б» є самочинним, так як відсутні докази того, що будівництво здійснювалось ОСОБА_7на земельній ділянці, що була відведена їй в установленому порядку для цієї мети, а також те, що об'єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проекту. При цьому вказаним будівництвом порушено права ОСОБА_5 як власника земельної ділянки на якій розташовано домоволодіння та самочинно збудований позивачкою сарай-гараж літ. «Б», оскільки після визначення судом ідеальних часток у праві власності на будинок порядок користування вказаною земельною ділянкою не визначався.

Внаслідок побудови вказаного гаража позивачкою створені перешкоди ОСОБА_5 у проїзді до належної йому частини будинку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на самочинне будівництво, оскільки позивачем не надано доказів того, що самочинна будівля, не порушує права іншого співвласника будинку та землекористувача земельної ділянки - ОСОБА_5 Крім того, даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування стосовно узаконення самочинно збудованої прибудови, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять.

ОСОБА_4, пред'являючи даний позов, не зазначила ОСОБА_5, як співвласника будинку та власника земельної ділянки в якості відповідача, тому він не знав і не міг знати про наявність судового рішення суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської областівід 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк