Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 511/2010/15-ц

провадження № 61-12649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Артеменка І. А., Драгомерецького М. М., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позов мотивовано тим, що 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8 924,37 доларів США строком до 07 червня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання умов кредитного договору.

Оскільки ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, то станом на 21 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 31 546,05 доларів США, що еквівалентно 656 557,28 грн, та яка складається з заборгованості за кредитом - 5 916,90 доларів США, заборгованість за відсотками - 5738,96 доларів США, заборгованість з комісії - 846,94 доларів США та заборгованості з пені - 19 043,25 доларів США, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року у складі судді Панчук А. І. позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 656 557,28 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору виникла заборгованість, яку слід стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителів. Правовідносини за договором поруки не припинились, а тому відсутні правові підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5,

скасовано рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Судове рішення апеляційного суду мотивоване необхідністю застосування до даних правовідносин строку позовної давності, про який заявлено відповідачами, оскільки останній платіж було сплачено позичальником 15 грудня 2010 року, строк зобов'язання за кредитним договором закінчився 07 червня 2012 року, а трирічний строк звернення до суду - 07 червня 2015 року. З позовом до суду банк звернувся у липні 2015 року, пропустивши при цьому строк позовної давності як за основним зобов'язанням, так і за договорами поруки.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що останній платіж був сплачений позичальником 06 травня 2015 року, тому відповідно до положень статті 264 ЦК України строк позовної давності був перерваний і почався знову. Проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. На час розгляду справи судом договори поруки є дійсними.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що останній платіж за кредитним договором сплачено 15 грудня 2010 року. У травні 2015 року позивач реалізував заставне майно, внаслідок чого на рахунок ОСОБА_4 надійшли грошові кошти в сумі 950,91 доларів США, однак такі дії банку не свідчать про визнання відповідачами боргу. Банк пропустив строк позовної давності як за основним зобов'язанням, так і за договором поруки, тому суд правильно відмовив у позові з цих підстав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Суди установили, що 07 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8 924,37 доларів США строком до 07 червня 2012 року. Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за договором відповідно до пункту 7.3. цього договору є автомобіль ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за невиконання умов кредитного договору.

В результаті неналежного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 21 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 31 546,05 доларів США.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні вимог банку, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що відповідачами допущено порушення зобов'язання відповідно до умов кредитного договору та договору поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість, однак позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявили відповідачі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 З серпня 2009 року припинив погашення заборгованості, 16 червня 2010 року у нього банк вилучив заставний автомобіль (а.с. 4-6, 47).

Отже, вилучаючи заставний автомобіль, банк знав про порушення позичальником своїх прав за кредитними договором, і тому розпочав процедуру вилучення та реалізації предмету застави для погашення кредитної заборгованості.

В подальшому позичальник частково сплачував кошти - 15 жовтня 2010 року та 17 листопада 2010 року, останній платіж було сплачено позичальником 15 грудня 2010 року (а.с 4-6), отже про порушення свого права на отримання щомісячних платежів банк дізнався у січні 2011 року, а на отримання заборгованості у повному розмірі дізнався зі спливом строку кредитного договору - у червні 2012 року. З позовом до суду банк звернувся лише у липні 2015 року, тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що банк пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, є правильними.

Доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності внаслідок сплати позивачем 15 жовтня 2010 року коштів у розмірі 950,9 доларів США не ґрунтуються на матеріалах справи і положеннях Цивільного кодексу України щодо переривання строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

З матеріалів справи, зокрема повідомлення територіального сервісного центру № 5146 № 31/15-45146/680 від 05 липня 2016 року, вбачається, що вилучений 16 червня 2010 року банком у ОСОБА_4 заставний автомобіль марки ВАЗ 02 липня 2014 року був знятий з обліку для реалізації та двічі перереєстрований (а.с. 101).

З виписки по рахунку ОСОБА_4, меморіальних ордерів від 06 травня 2015 року, а також повідомлення банку вбачається, що предмет застави реалізовано ПАТ КБ «Приватбанк» у травні 2015 року, а кошти від його продажу у сумі 950,91 доларів США надійшли на рахунок ОСОБА_4 06 травня 2015 року у розмірі 911,75 доларів США.

Визнання боргу як підстава для переривання перебігу позовної давності має бути результатом вольових дій боржника. Списання банком коштів з рахунку боржника, які надійшли від реалізації предмета застави, є примусовими діями кредитора, а не добровільними діями боржника, тому не може бути кваліфіковано як визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин, висновок апеляційного суду про пропуск банком позовної давності відповідає положенням статті 256, частин першої та п'ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта