РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року

місто Дніпро

єдиний унікальний номер судової справи 201/1900/17

номер провадження 2/201/945/2018

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики,

у судовому засіданні брали участь:

представник позивача ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4, та

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1М.) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2М.) про стягнення суми за договором позики, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 лютого 2017 року переданий для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1)

Ухвалою судді від 24 лютого 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики (а.с.26).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 61 000,00 грн., відсотки за користування коштами у розмірі 27 292,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 21 819,00 грн., а разом 110 111,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.46-49).

У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 24 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики скасовано та справу за указаним позовом призначено до розгляду в загальному порядку.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 лютого 2018 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 134580,61 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 61000 грн. та інфляційних збитків у розмірі 73850,61 грн., а також судові витрати. В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_5 зазначила, що 03 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримала від позивача у позику грошові кошти у розмірі 76 000 грн. Відповідач зобовязалася повернути позику до 28 травня 2014 року. Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула в повному обсязі, повернувши лише частину грошових коштів, у звязку із чим позивач звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох відсотків річних (а.с.98-99).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Що стосується судових витрат, то просив стягнути з відповідача лише сплачений судовий збір у розмірі 1348,51 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що між сторонами договір позики не укладався, а розписка на підставі якої з відповідача намагаються стягнути грошові кошти є безгрошовою та ніяких грошових коштів від позивача відповідач отримувала, а отримала від останньої товар для продажу, після реалізації якого відповідач частково сплачувала грошові кошти.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 03 лютого 2014 року було складено розписку, за умовами якої відповідач зобовязалася повернути позивачу борг у розмірі 76 000 грн. зі строком повернення останнього платежу до 28 травня 2014 року (а.с. 8).

Відповідачем було повернуто лише частину грошових коштів, зокрема 27 лютого 2014 року 5000 грн.; 27 березня 2014 року 5000 грн.; 29 квітня 2014 року 5000 грн., що підтверджується випискою з особової картки позивача (а.с.40-42).

Таким чином відповідач у визначений строк грошові кошти повернула не у повному обсязі, у звязку із чим позивач звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням ним зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки.

Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У матеріалах цивільної справи наявна копія розписки від 03 грудня 2014 року, з якої убачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики. Указана розписка підписана ОСОБА_2 у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Факт підписання розписки відповідачем не заперечувався, а крім того підтверджуються відповідною борговою розпискою позичальника.

Тобто така є борговою розпискою в розумінні вимог ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦПК України, оскільки підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів саме в якості позики.

Частиною 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що грошові кошти позичальнику насправді не передавалися або що насправді їй передавався товар. Жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх доводів про безгрошовість договору позики відповідач суду не надав.

Натомість на підтвердження факту існування боргових зобов'язань позичальника окрім копії розписки, яка підтверджує як факт укладання сторонами договору позики і факт невиконання позичальником свого обов'язку повернути позику в обумовлені договором строки, надано також так і письмові пояснення ОСОБА_6, які посвідчені нотаріально 14 червня 2018 року, згідно із якими остання підтвердила, що 03 лютого 2014 року у її присутності ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 76000 грн., про що власноручно склала відповідну розписку (а.с.142).

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобовязання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. 625 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача інфляційні втрати з суми основного боргу, що становить з урахуванням індексу інфляції за період з 28 травня 2014 року по 31 січня 2018 року у розмірі 67112,20 грн., а також три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн. (розрахунок наданий позивачем та перевірений у судовому засіданні) (а.с.98-99).

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості за борговою розпискою у розмірі 61 000 грн., три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 67112,20 грн., а разом 134850,61 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 141 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1348,51 грн.

На підставі викладеного суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2) суму боргу за договором позики у розмірі 61000,00 грн. (шістдесят однієї тисячі гривень), три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн. (шість тисяч сімсот тридцять вісім грн. 41 коп.), інфляційні втрати у розмірі 67112,20 грн. (шістдесят сім тисяч сто дванадцять грн. 20 коп.), а разом 134850,61 грн. (сто тридцять чотири тисячі вісімсот пятдесят грн. 61 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, м. Дніпро, вул. Янтарна, буд. 77, к. 4, кв. 29) сплачений останньою судовий збір у розмірі 1348,51 грн. (одну тисячу триста сорок вісім грн. 51 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 липня 2018 року.

Суддя М.П. Ходаківський