Номер провадження: 22-ц/785/1207/18
Номер справи місцевого суду: 2-7390/11
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року та ОСОБА_5 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна, про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод у розпорядженні, користуванні та володінні майном і вселення,-

В С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2007 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом який у подальшому був ним уточнений до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, приватний нотаріус ОМНО Колодяжна А.В., про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за заповітом.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_9, на праві власності з 1998 року належало домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності НОМЕР_1-25.03.1994р., виданого Третьою Одеською нотаріальною конторою 16 серпня 1997 року, та дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом, який видано Третьою Одеською нотаріальною конторою 25 березня 1994 року.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11.06.1998 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 купив 1/2 частку вищезазначеного домоволодіння.

Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_9 залишилась проживати на належної їй 1/2 частині домоволодіння, а співвласник ОСОБА_10 і його рідний брат ОСОБА_6, який з 1999 року зареєстрований за даною адресою, почали допомагати ОСОБА_9 у зв'язку із її важким матеріальним станом і погіршенням стану здоров'я.

07 серпня 2001 року ОСОБА_10 подарував належну йому 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7.

15 листопада 2001 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй 1/2 частину будинку ОСОБА_6. Заповіт було нотаріально посвідчено.

05 листопада 2003 року приватним нотаріусом Колодяжною А.В. посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

Після смерті ОСОБА_9 і до теперішнього часу в 1/2 частині будинку, в якій проживала ОСОБА_9, проживає позивач ОСОБА_6.

15 серпня 2007 року нотаріально посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дарунок 1/2 частину спірного житлового будинку.

У зв'язку із вище викладеним ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

21 травня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод у розпорядженні, користуванні та володінні майном і вселення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, і його представник - ОСОБА_3 заперечували проти задоволення первісного позову та просили у його задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11, позовні вимоги первісного позову не визнала.

Третя особа - ОСОБА_7, погодився із позовними вимогами ОСОБА_6.

Третя особа - Колодяжна А.В. заперечувала проти задоволення первісного позову.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року доповнено рішення Київського районного суду м. Одеси від від 18.11.2016 року про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 про зобов'язання ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_5, як власнику, у користуванні, володінні та розпорядженні 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1, та вселення ОСОБА_5, як власника у зазначену частину будинку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні.

У апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у зустрічному позові та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції та апеляційна скарга ОСОБА_5 на додаткове рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягають, оскільки судові рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилами ч.ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності НОМЕР_1-25.03.1994р., виданого Третьою Одеською нотаріальною конторою 16.08.1997р., за реєстровим №1-3167, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 13.05.1998р. в книзі №1 доп., стор. 67, за №18017 та дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською нотаріальною конторою 25.03.1994р., за реєстровим номером 1-3168, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН 15.08.1998р. в книзі №1 доп.стор. 67, за №18017 (т. 4, а.с. 14-15, 16,17).

Житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому складається з житлової будівлі літ. «А», житловою площею 28,2 кв.м., та надвірних будівель і споруд літ. «Б» - сарай, літ. «Г» - вбиральня, №1-4 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 584 кв.м. (т. 4, а.с. 11-13).

11 червня 1998 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_10 1/2 частку зазначеного житлового будинку, про що свідчить договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 червня 1998 року укладений на Одеської товарній біржі та зареєстрований в ОМБТІ під №1 доп, стр. 67, реєстр 18017 15.06.1998р. (т. 4, а.с. 26-27).

Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_9 залишилась проживати на належної їй 1/2 частині житлового будинку, а співвласник ОСОБА_10 і його рідний брат, позивач ОСОБА_6, який з 09 липня 1999 року зареєстрований за даною адресою, почали допомагати ОСОБА_9 у зв'язку із її важким матеріальним становищем і погіршенням стану здоров'я.

16 серпня 2001 року ОСОБА_10 подарував належну йому 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7, про що свідчить договір дарування від 16 серпня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., зареєстрований в реєстрі за №6224, (т.1, а.с. 41).

15 листопада 2001 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй 1/2 частину будинку №33 з надвірними спорудами ОСОБА_6, заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А., зареєстрований в реєстрі №1-2780 (т.1, а.с 6).

05 листопада 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд АДРЕСА_1, договір зареєстрований в реєстрі за №3324, право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в книзі №137 доп-116, номер запису 18017 (т. 1, а.с 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла у віці 86 років у зв'язку із церебральним атеросклерозом з гіпертонією, про що у книзі реєстрації актів про смерть у Першому відділі актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси зроблено відповідний запис за №7873 ( т. 1, а.с 7, 231, 232, т. 4, а.с. 24).

Після смерті ОСОБА_9 і до теперішнього часу в 1/2 частині будинку, в якій проживала ОСОБА_9, проживає позивач ОСОБА_6, що визнається сторонами у справі й у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування в судовому засіданні.

15 серпня 2007 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Різої Н.В. посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дарунок 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за №1-3314, право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» №19694042, номер запису:18017, в книзі: 137доп-116 (т.1, а.с 32, 33, т. 4, а.с. 29).

Згідно повідомлення КП «ОМБТІ та РОН» від 05 листопада 2007 року житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 02 листопада 2007 року зареєстрований: 1/2 - за ОСОБА_7, 1/2 - за ОСОБА_5 (т. 4, а.с. 7).

Висновком посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 28.07.2010 р., проведеної судовими експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, встановлено, що ОСОБА_9 на час укладення договору дарування 05.11.2003р. по своєму психічному стану, віку, і актуальному психоемоційному стану не могла правильно усвідомлювати характер і значення своїх дій і керувати ними (т. 1, а.с. 238-250).

Висновком повторної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 25.12.2012р., проведеної судовими експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, встановлено, що на момент укладення договору дарування від 05.11.2003р., ОСОБА_9 по своєму психічному стану могла правильно розуміти характер і значення своїх дій на момент і під час укладення договору і керувати ними ( т. 3, а.с. 2-10).

Висновком судово-психіатричної експертизи №396 від 16.07.2015р., проведеного судовими експертами-лікарями Херсонської обласної психіатричної лікарні, встановлено, що ОСОБА_9 під час укладення договору дарування 05.11.2003р., страждала хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла розуміти характер і значення своїх дій і керувати ними (т.4, а.с. 178-196).

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання позивача ОСОБА_6 разом з ОСОБА_9 на час її смерті дає підстави вважать, що наявність договору дарування від 05.11.2003 року, впливає на права позивача, а тому визнає за позивачем право на звернення до суду із вимогами про визнання договору недійсним та витребування майна. Укладення договору дарування ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4 05.11.2003 року, не відповідало її внутрішній волі, і було укладено у зв'язку із неможливістю ОСОБА_9 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 717 ЦК України цей правочин є оспорюваним та має бути визнаний недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 постійно проживав разом із ОСОБА_9 на час її смерті, що підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_10 та допитаного в якості свідка третьої особи ОСОБА_7, які в судовому засіданні 14.11.2016 року, засвідчили, що останні роки перед смертю ОСОБА_9 потребувала стороннього догляду в силу стану здоровя і вікових обмежень у зв'язку із чим позивач постійно проживав разом з нею (т.5, а.с. 31-36, 37-43), свідченнями свідка з боку відповідача - ОСОБА_18, який засвідчив, що після укладення договору дарування ОСОБА_4 не бажав зустрічатись із ОСОБА_6, який постійно находився біля ОСОБА_9, а тому просив свідка передавати «гостинці» від його імені, він рідко заходив до ОСОБА_9, лише коли не було ОСОБА_6 (т. 5, а.с. 37-43), довідкою №180 від 28.02.2007р., виданою головою дільничного комітету громадськості, про те, що ОСОБА_6 постійного проживав разом з ОСОБА_9, і вів з нею спільне господарство (т.1, а.с. 5), а також договором-замовленням на організацію та проведення поховання №029313 від 29.08.2006р. про те, що позивач оплатив поховання ОСОБА_9 (т.1, а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_9, позивач ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом й постановою державного нотаріуса Четвертої одеської нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. від 07 серпня 2015 року йому було відмолено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на 1/2 частку спірного будинку, належну спадкодавцю (т. 4, а.с. 228).

Згідно ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ч.1 ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України).

Частинами першої та третьої статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. А відповідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За таких підстав, задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, оскільки договір дарування спірної 1/2 частки житлового будинку від 05 листопада 2003 року визнаний недійсним, відповідач ОСОБА_4 не набув право власності на спірну 1/2 частину житлового будинку правомірно й не вправі був розпоряджатися цим майном.

Позивач ОСОБА_6, як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, і до нього переходить права і обов'язки від спадкодавця, у тому числі право власності на належну їй на час смерті 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, яка не визначена, та в цілому складається із житлової будівлі літ. «А», житловою площею 28, 2 кв.м., та надвірних будівель і споруд літ. «Б» - сарай, літ. «Г» - вбиральня, №1-4 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 584 кв.м..

Отже, право власності позивача ОСОБА_6 на 1/2 спірного домоволодіння порушено з боку відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 й підлягає захисту у судовому порядку шляхом витребування майна у відповідача ОСОБА_5, який набув його безоплатно у особи (відповідача ОСОБА_4), яка не мала право його відчужувати.

Посилання представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду на те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що позивачем ОСОБА_6 не доведено право на пред'явлення первісного позову, не приймається до уваги за таких підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 Постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_6 доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач ОСОБА_4 укладанням оспорюваного правочину від 05 листопада 2003 року, який визнаний судом першої інстанції недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 717 ЦК України та відчуженням спірного майна відповідачу ОСОБА_20 15 серпня 2007 року порушив права позивача, який у відповідності ст. ст. 15, 16 ЦК України має право на судовий захист свого права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Твердження представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду про те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_9 на момент укладення спірного правочину - 05 листопада 2003 року страждала хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла розуміти характер і значення своїх дій і керувати ними, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, те, що ОСОБА_9 на момент укладання спірного договору могла розуміти характер і значення своїх дій та керувати ними.

Дійсно, під час розгляду справи було призначено та проведено три посмертних судових психіатричних експертизи в Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1 та в Херсонської обласної клінічної психіатричної лікарні, які надали протилежні висновки щодо психіатричного стану померлої ОСОБА_9.

Відповідачі у справі за первісним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважали неналежним висновок судово-психіатричної експертизи №396 від 16.07.2015р., наданий судовими експертами - лікарями Херсонської обласної психіатричної лікарні, а тому на підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України судова колегія сприяючи учасниками судового процесу у реалізації ними їхніх прав, передбачених ЦПК України, запропонувала заявити клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у іншій експертній установі. У справі було оголошено перерву для підготовки відповідного клопотання, однак у наступному судовому засіданні відповідачі за первісним позовом відмовились від призначення та проведення експертизи.

Відповідно пункту 13 до Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997р. у випадках коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Таким чином, досліджуючи вказані висновки експертиз, покази свідків, допитаних в судовому засіданні 16 листопада 2016 року, та наявну у справі медичну документацію, зокрема, амбулаторну карточку ОСОБА_9, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного наявного у справі доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія судів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю та об'єктивно підтверджено те, що ОСОБА_9 на момент укладення спірного правочину - 05 листопада 2003 року, страждала хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла розуміти характер і значення своїх дій і керувати ними, що є законною підставою для визнання спірного договору недійсним.

Доводи представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду про те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що судом не було враховано, що позивачем пропущено річний строк позовної давності після залишення позову без розгляду, не приймається до уваги за таких підстав.

Підстави розірвання договору дарування передбачені у ст. 227 ЦК України. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (ч. 1 ст. 728 ЦК України). Спеціальний (скорочений) строк звернення до суду встановлений законодавцем лише до вимог про розірвання договору. До вимог, пов'язаних із визнанням договору дарування недійсним законодавцем не встановлений спеціального строку, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 257 ЦК України до даних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, яка не була порушена позивачем.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 11 жовтня 2007 року у зв'язку з тим, що у вересні 2007 року йому стало відомо про відчуження спірного майна дільчому інспектору Київського ВМ ГУМВД в Одеській області ОСОБА_4 (т.1, а.с. 2).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014 року позов ОСОБА_6 залишений без розгляду за п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (т.3, а.с. 88).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року ухвала суду першої інстанції від 14 січня 2014 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 171-173).

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку строк позовної давності не пропущений й законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав немає.

Твердження представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду про те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що підстав для прийняття позивачем ОСОБА_6 спадщини немає, не приймаються до уваги за таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.11.2001р. ОСОБА_9 склала заповіт, за яким заповіла належну їй 1/2 частину будинку №33 з надвірними спорудами ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А., зареєстрований в реєстрі №1-2780 (т.1, а.с 6).

Після смерті ОСОБА_9, позивач ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом й постановою державного нотаріуса Четвертої одеської нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. від 07 серпня 2015 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на 1/2 частку спірного будинку, належну спадкодавцю (т. 4, а.с. 228).

Згідно абзацу 2 та 3 п. 23 постанови №7 Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 23 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у позивача ОСОБА_6 наявні законні підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадщину на 1/2 частину спірного майна у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Доводи представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду про те, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що суд першої інстанції незаконно об'єднав справи, не приймаються за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦК України, який був чинний під час розгляду справи, суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014 року позов ОСОБА_6 залишений без розгляду за п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (т.3, а.с. 88).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року ухвала суду першої інстанції від 27 січня 2014 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 171-173).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_21, об'єднані справи №520-5901/14 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування від 05 листопада 2003 року та визнання права власності за заповітом та справа №2/7390/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування від 05 листопада 2003 року, визнання права власності на спадщину за заповітом та витребування майна з чужого незаконного володіння з залишенням № 2-7390/11 (т. 4, а.с. 266).

За таких підстав, суд першої інстанції правильно об'єднав однорідні вимоги, ці доводи апеляційних скарг є формальними й підстав для скасування рішення суду першої інстанції у даному випадку немає.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно зясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2016 року залишити без змін

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 16 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко