АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3158/18А Справа № 185/5973/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування нерухомим майном, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування нерухомим майном, мотивуючи тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року та набрало законної сили, визнано за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2012 року по 01 листопада 2016 року та наразі у спірній квартирі зареєстрована вона, ОСОБА_2 та їх малолітня дитина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що 1/2 частина спірної квартира є її власністю, а ОСОБА_2 своїми протиправними діями грубо порушує її права, чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, змінив замки на вхідних дверях квартири, з приводу чого вона неодноразова зверталась до органів поліції, але їй було запропоновано вирішувати даний спір у цивільно-правовому порядку.

Посилаючись на те, що житлові кімнати №3 площею 17,0 кв.м та №8 площею 14,2 кв.м у спірній квартирі є ізольованими, що надасть можливість не порушувати особисте життя кожного із сторін, а також у звязку з тим, що кімната №3 є більшою за кімнату №8, що надасть можливість користуватися зазначеною кімнатою позивачу разом з їх дитиною, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні квартирою №13 у будинку №9 по вул.Кравченка у м.Павлограді Дніпропетровської області шляхом зобов'язання відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири та вселити у квартиру; встановити наступний порядок користування: надати їй та малолітній ОСОБА_4 в користування житлову кімнату №3 площею 17,0 кв.м; надати ОСОБА_2 в користування житлову кімнату №8 площею 14,2 кв.м; залишити у спільному користуванні сторін житлову кімнату №7 площею 11,2 кв.м, прихожу площею 7,9 кв.м, кухню площею 8,5 кв.м, туалет площею 1,1 кв.м, ванну кімнату площею 2,4 кв.м, коридор площею 3,6 кв. м, лоджію площею 2,7 кв.м.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він ніколи не чинив жодних перешкод у користуванні квартирою, а вселення позивача у найбільшу кімната порушує його права, оскільки у нього нова родина, дружина та троє дітей.

27 квітня 2018 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на повну законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, ОСОБА_3 просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині визначення порядку користування спірною квартирою з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині визначення порядку користування спірною квартирою не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2012 року по 01 листопада 2016 року та наразі від якого мають малолітню дитина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року та набрало законної сили, визнано за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

У спірній квартирі зареєстровані сторони по справі та їх малолітня донька.

Домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірною квартирою відсутня.

Квартира №13, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 42,4 кв.м, в будинку №9 по вул.Кравченка у м.Павлограді Дніпропетровської області має такі жилі і підсобні приміщення: житлову кімнату №3 площею 17,0 кв.м, житлову кімнату №7 площею 11,2 кв.м, житлову кімнату №8 площею 14,2 кв.м, прихожу площею 7,9 кв.м, кухню площею 8,5 кв.м, туалет площею 1,1 кв.м, ванну кімнату площею 2,4 кв.м, коридор площею 3,6 кв.м, лоджію площею 2,7 кв.м. При цьому, згідно технічного паспорту, кімнати №8 та №7 у спірній квартирі є суміжними, а кімната №3 розташована у протилежній частині квартири.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх цілковитої доведеності та обґрунтованості.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції саме у частині задоволення позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою у звязку з наступним.

Підстави встановлення права користування житлом подружжя, обсяг прав щодо житла, підстави, порядок і правові наслідки припинення права на житло залежать насамперед від виду житлового фонду, до якого відноситься житлове приміщення, а також від підстав користування цим житлом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначено в ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виходячи зі змісту положень ст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що будь-яка домовленість наразі відсутня.

Також колегія суддів наголошує на тому, що позивач наполягає на виділі більшої кімнати їй, а відповідач в свою чергу наводить підстави для виділу цієї кімнати саме йому.

Зважаючи на те, що між співвласниками відсутня будь-яка згода та взаємопорозуміння, що дві кімнати №7 площею 11,20 кв.м та №8 площею 14,20 кв.м є суміжними та загальна їх площа складає 25,40 кв.м та значно перевищує площу кімнати №3, суд позбавлений можливості вирішити спір у даній частині, оскільки яке б не було прийняте рішення та який би не був встановлений порядком користування спірною квартирою, він буде порушувати права когось із співвласників квартири.

Крім того, вхід до кімнати №8, що надана в користування відповідачу, передбачений через кімнату №7, яка за вимогами позивача по рішенню суду залишена в загальному користуванні.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для ухвалення рішення про відмову у позовних вимогах в частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом надання ключів та вселення у неї є хибними.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині визначення порядку користування квартирою постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї частині позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року в частині визначення порядку користування квартирою №13 в будинку №9 по вул.Кравченка в м.Павлограді Дніпропетровської області скасувати та в цій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5