Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 756/13851/15-ц

провадження № 61-22308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чумак ЮліяПетрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, у складі судді Васалатія К. А., від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 25 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, про стягнення боргу, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. У відповідності до пункту 1 договору позики він передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв 193 600, 00 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 22 000, 00 доларів США. У відповідності до пунктів 1 та 5 договору позики встановлено обов'язок ОСОБА_3 повернути суму позики у строк до 01 травня 2014 року включно, проте у строк, визначений договором безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року, ОСОБА_3 суму позики не повернув. За прострочення виконання зобов'язання щодо повернення суми позики відповідно до пункту 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року нараховується пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до пункту 12 договору позики у зв'язку з невиконанням зобов'язання щодо укладання іпотечного договору, передбаченого пунктом 11, ОСОБА_3 зобов'язався сплатити на користь позивача штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики. Крім того, 09 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 09-10/14, у відповідності до якого він передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв 5 000, 00 доларів США. При цьому, пунктами 1, 5 договору позики встановлено обов'язок ОСОБА_3 повернути суму позики у строк до 31 грудня 2014 року включно, проте у строк, визначений договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року, ОСОБА_3 суму позики не повернув. Також сторонами було домовлено, що у випадку неповернення позики у строк відповідно до пункту 6 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити позивачеві за первісним позовом штраф, що дорівнює гривневому еквіваленту суми позики. Також за наявності прострочення виконання грошового зобов'язання ОСОБА_3 зобов'язався сплатити на його користь три проценти річних від простроченої суми.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 суми позики та санкції: за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі 2 882 758, 75 грн, у тому числі: основний борг - 475 158, 20 грн, пеня - 2 399 548, 91 грн, три проценти річних - 8 051, 64 грн та штраф, за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі 193 600, 00 грн. Також за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року просив стягнути із відповідача заборгованість у сумі 218 306, 46 грн, у тому числі: основний борг 107 990, 50 грн, штраф - 107 990, 50 грн та три проценти річних у сумі 2 325, 46 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 було подано заяву про зміну предмету позову, збільшено розмір позовних вимог із залученням співвідповідача - ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П. Змінивши предмет позову ОСОБА_2 додатково заявив вимогу про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 14 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П., та скасування рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П.

Змінені позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час розгляду справи ухвалою суду від 05 листопада 2015 року було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_1. Таким чином договір дарування земельної ділянки від 14 грудня 2015 року був укладений та посвідчений всупереч судової заборони та постанови державного виконавця від 10 грудня 2015 року.

Збільшивши розмір позовних вимог, ОСОБА_2 остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 4 476 740, 77 грн, у тому числі: основний борг - 589 998, 20 грн, пеня - 3 876 288, 17 грн, три проценти річних - 10 454, 40 грн, штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600, 00 грн, а також заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у сумі 272 721, 84 грн, у тому числі: основний борг 134 090, 50 грн, штраф - 134 090, 50 грн, три проценти річних - 4 540, 84 грн, і визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 14 грудня 2015 року та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П. за № 1489, скасувати рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 особисто на момент підписання договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року не були отримані кошти від позивача за основним позовом ОСОБА_2, так як кошти отримував ОСОБА_6, яким на вказані кошти було придбано у лізинг автоцистерну, яка у подальшому використовувалась для ведення спільного бізнесу. ОСОБА_6 частково повертались кошти на картковий рахунок ОСОБА_2 Крім того, посилався на те, що умови договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року, які викладені у пункті 5, суперечать нормам статей 1046 і 1049 ЦК України, а тому договір позики, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, є недійсним. Договір позики № 09-10/14 вважає удаваним правочином, оскільки вказана у договорі сума ним не отримувалась, так як вказаним правочином було приховано заборгованість зі сплати відсотків, не внесену у договір № 12/13 від 22 грудня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі 4 476 740, 77 грн, у тому числі: основний борг - 589 998, 20 грн, пеня - 3 876 288, 17 грн, три проценти річних - 10 454, 40 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у сумі 272 721, 84 грн, у тому числі: основний борг 134 090, 50 грн, штраф - 134 090, 50 грн, три проценти річних - 4 540, 84 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600, 00 грн. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 14 грудня 2015 року та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЧумакЮ. П. за № 1489. Скасовано рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору № 12/13 безпроцентної позики грошей від 22 грудня 2013 року та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3, отримавши від ОСОБА_2 кошти у позику, не виконував належним чином обумовлені договором позики зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність. Місцевий суд також врахував, що під час розгляду справи ухвалою суду від 05 листопада 2015 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_1. Таким чином дії відповідачів щодо укладення договору дарування цієї земельної ділянки є неправомірними. Зустрічні позовні вимоги визнано недоведеними та необґрунтованими.

25 січня 2016 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відсутність підстав для задоволення зустрічних вимог.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційних скарг обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі місцевий суд не застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 203, частини другої статті 215, 235, 526, 533, 613, 1046, 1048 ЦК України. Судами не було враховано, що позивачем не направлялись вимоги щодо повернення позики.

03 квітня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду та розподілено судді-доповідачу.

25 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П., про стягнення боргу, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору безпроцентної позики грошей, визнання удаваним договору позики призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 22 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. Вказаний договір підписано і ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 - позичальником. Справжність підписів сторонами не заперечувалася та не оспорювалася.

У відповідності до пункту 1 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 193 600, 00 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 22 000 доларів США, із зобов'язанням повернути суму позики у визначеному договором порядку в строк до 01 травня 2014 року включно.

Згідно із пунктом 2 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики була передана ОСОБА_3 до підписання договору.

У відповідності до пункту 5 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики має бути повернута у національній валюті України у строк до 01 травня 2014 року включно, і її розмір повинен становити не менше суми, еквівалентної 22 000, 00 доларів США згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення.

Згідно пункту 6 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року у випадку якщо на день повернення позики її розмір у національній валюті України буде менше суми, еквівалентній 22 000, 00 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення, то повертається сума в національній валюті України, що буде еквівалентною 22 000, 00 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення. У відповідності до пукту 7 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах міста Києва за адресою, вказаною позикодавцем, в строк до 01 травня 2014 року включно чи достроково за вимогою позикодавця.

У відповідності до пункту 8 договору від 22 грудня 2013 року факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою, вказаною позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаною власноручно, і без такої розписки позика вважається такою, що не повернута.

Відповідно до пункту 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року за прострочення виконання зобов'язань за договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням умов, визначених у пункті 6 та пункті 7 договору, та офіційно встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У відповідності до пункту 11 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року у строк до 15 лютого 2014 року позичальник для забезпечення виконання зобов'язань за договором зобов'язався укласти з позикодавцем іпотечний договір земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,15 га, кадастровий №№ НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 12 договору від 22 грудня 2013 року за невиконання зобов'язання щодо укладення іпотечного договору зазначеної у пункті 11 договору земельної ділянки або прострочення строку виконання такого зобов'язання більше, ніж на 10 календарних днів, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики за договором.

09 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 09-10/14. Справжність підписів сторонами також не заперечувалось.

У відповідності до пункту 1 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв 5 000, 00 доларів США, із зобов'язанням повернути позику позикодавцеві у визначеному договором порядку в строк до 31 грудня 2014 року включно.

Згідно пункту 2 даного договору позика була передана ОСОБА_3 до підписання договору, що останній підтверджує підписанням договору.

Згідно із пунктом 6 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у випадку неповернення позичальником позикодавцеві позики у визначений договором строк (до 31 грудня 2014 року включно) позичальник зобов'язаний разом з поверненням позики сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі, що дорівнює гривневому еквіваленту позики на момент її фактичного повернення.

У відповідності до пункту 7 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року позика вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, або внесення на депозит нотаріуса Катеринчук K. M. за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до пункту 8 договору позики від 09 жовтня 2014 року факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаною власноручно, без якої позика вважається такою, що не повернута.

Належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_3 суми позики за договором безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року і договором безпроцентної позики грошей №09-10/14 від 09 жовтня 2014 року суду не надано.

Під час розгляду справи ухвалою суду від 05 листопада 2015 року було накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_1. Ухвала про вжиття заходів забезпечення від 05 листопада 2015 року вручена за адресою проживання ОСОБА_3 13 листопада 2015 року (т.1 а.с. 79).

14 грудня 2015 року, під час розгляду справи, між ОСОБА_3 та ОСОБА_3, укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю. П. за № 1489, тобто під час дії судової заборони.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Врахувавши, що сторонами не заперечувався факт отримання позики, а також прийнявши до уваги, що позичальник не довів факту повернення позики, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки боржник, отримавши кошти у позику, свої зобов'язання по її поверненню не виконав.

Визнаючи недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 14 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_3, та скасовуючи його державну реєстрацію суди попередніх інстанцій вірно врахували те, що вказаний правочин було укладено у період судової заборони (ухвала про забезпечення позову).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ухвала про забезпечення позову, як судове рішення відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України та частини першої статті 14, 9 153 ЦПК України, 2004 року, є обов'язковою до виконання з моменту її постановлення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору № 12/13 безпроцентної позики грошей від 22 грудня 2013 року та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року, суди попередніх інстанцій не встановили обставин недійсності чи факту удаваності спірних правочинів, а ОСОБА_3 цих фактів не доведено.

Разом з тим, задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_2, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою наступні обставини.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Встановивши, що за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року заборгованість становить 4 476 740, 77 грн, з якої: основний борг - 589 998, 20 грн, пеня - 3 876 288, 17 грн, три проценти річних - 10 454, 40 грн, а також штраф 193 600 грн, суди попередніх інстанцій не врахували, що сума пені значно перевищує розмір основної суми боргу.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року підлягає зміні. Розмір пені, з урахуванням засад справедливості і пропорційності, підлягає зменшенню до суми основного боргу - 589 998, 20 грн.

Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року, змінити у частині стягнення пені за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року.

Зменшити розмір належної до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пені за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року до суми основного боргу - 589 998, 20 грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта