Справа № 472/564/17
Провадження №2/472/4/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2018 року смт. Веселинове
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.
судового засідання - ОСОБА_1,
відповідача - ОСОБА_3,
представника відповідача - ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 смт. Веселинове Миколаївської області цивільну справу № 472/564/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи,
29 червня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи.
Відповідач, маючи недобросовісні наміри стосовно неї, надалі наполягала на сплаті боргу, мотивуючи це тим, що за несвоєчасну сплату за кредитними договорами нараховувалися відсотки та погрожувала розпискою, яку, зловживаючи її довірою, вона написала 29 січня 2013 року, а відповідач надала ще одні реквізити для сплати боргу.
За договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року нею було перераховано на користь відповідача 6 989,00 грн., з яких 6 881,00 грн. сплата щомісячних платежів за договором та 108,00 грн. комісія за переказ готівки за договором.
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, її представник ОСОБА_4 надав суду 23 січня 2018 року відзив на позовну заяву.
У вказаному відзиві представник відповідача зазначив, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
При цьому, механізм повернення грошей шляхом сплати боргу безпосередньо кредитодавцям - банкам (шляхом передання позивачу копій кредитних договорів та реквізитів для перерахування грошей) не змінює характеру відносин між сторонами і свідчить про договірний характер їх правовідносин.
За такого, та за умови доведеності заявлених позивачем вищевказаних обставин з передачі нею грошей відповідачу в рахунок погашення боргу, та враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним, або його розірвання не надано, витікає висновок про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, а тому вона не може бути стягнута за правилами глави 83 ЦК України.
І саме з вищевказаних підстав - про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, де позивачем була ОСОБА_3, ухвалювалися судові рішення (справа № 472/1247/15-ц) - Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04.02.2016 року та Ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2016 року, якими в задоволенні позовних вимог відмовлено в зв'язку з фактичною наявністю між сторонами договору позики, укладеного в усній формі, і тому не може бути застосовано правила глави 83 ЦК України.
Твердження позивача про те, що розписка від 29.01.2013 року була складена щодо грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_3, а саме: в листопаді 2011 року 15 000,00 грн. та в червні 2012 року 10 000,00 грн., спростовується рішеннями Веселинівського районного суду від 14.10.2014 року та апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року по справі № 472/998/14-ц, які набули законної сили, відповідно до яких встановлено, що розпискою закріплено передачу ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2, отриманих нею від ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 29.01.2013 року, а не з інших джерел, в саме: в цей день ці гроші були передані ОСОБА_2, про що свідчить розписка від 29.01.2013 року.
Отже, вищезазначене свідчить про наявність правових підстав щодо отримання відповідачем грошових коштів від позивача, а отже, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримала повністю та просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, зокрема зазначила, що оскільки матеріалами справи № 472/1247/15-ц доведено попередню усну домовленість між позивачем та відповідачем про сплату наявного грошового боргу за розпискою від 29 січня 2013 року на банківські реквізити відповідача та, приймаючи до уваги рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області по справі № 472/998/14-ц, яким стягнуто грошові кошти за тією ж розпискою від 29 січня 2013 року на користь відповідача, а тому вбачається умова безпідставного набуття грошових коштів позивача відповідачем за кредитними договорами відповідача. Таким чином та у відповідності до статті 1212 ЦК України підстава збереження грошових коштів на рахунках відповідача в якості сплати боргових кредитів відповідача в якості сплати боргу за розпискою від 29 січня 2013 року відпала, а тому відповідач зобов'язана відшкодувати безпідставно набуті грошові кошти за рахунок позивача та сплатити проценти за безпідставність користування грошовими коштами позивача згідно з частиною 2 статті 1214 ЦК України.
Суд, заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, приходить до наступного.
29 січня 2013 року позивач та відповідач уклали договір позики, оформлений в простій письмовій формі у вигляді розписки. На виконання умов договору позивач отримала від відповідача грошові кошти в сумі 25 000,00 грн. строком до 30 вересня 2013 року зі сплатою щомісячного платежу в сумі 2800,00 грн., що підтверджено письмовою розпискою. Оскільки взяті на себе зобовязання повертати позику відповідно до розписки від 29.01.2013 року позивач не виконувала, то ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та рішенням Веселинівського районного суду від 14.10.2014 року та апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року по справі № 472/998/14-ц, які набули законної сили, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29.01.2013 року в загальній сумі 49 725 грн. 00 коп.
Відповідно до розписки від 20.07.2013 року ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання про повернення суми позики шляхом сплати щомісячних платежів Банку. В подальшому на виконання умов договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 копію договору та графік платежів. На виконання умов договору позики ОСОБА_2 добровільно сплатила через банк «Аваль» на розрахунковий рахунок ПАТ «ОТП Банку» за договором ОСОБА_3 6 881 грн.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.09.2017 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 сплатила 6 881 грн. на розрахунковий рахунок ПАТ «ОТП Банку» за договором ОСОБА_3, погашаючи свій борг перед ОСОБА_3 по договору позики від 20.07.2013 року шляхом сплати щомісячних платежів Банку.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин, що існує між сторонами, є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту статті 1212 ЦК України вбачається, що зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 набула майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Так, за поясненнями позивача, грошові кошти, отримані нею від відповідача в листопаді 2011 року в сумі 15000, 00 грн. в борг, вона за усною домовленістю між ними повернула відповідачу - ОСОБА_3 шляхом сплати боргу на банківські реквізити за кредитним договором № 2470/1430CLPS2 від 28 жовтня 2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ "Платинум Банк", та кредитним договором № 003-14501-021111 від 02.11.2011 року, укладеним між відповідачем та ПАТ "Дельта Банк". Тобто, фактично в наявності договір позики, укладений сторонами в усній формі.

При цьому, механізм повернення грошей шляхом сплати боргу безпосередньо кредитодавцям - банкам (шляхом передання позивачу копій кредитних договорів та реквізитів для перерахування грошей) не змінює характеру відносин між сторонами і свідчить про договірний характер їх правовідносин.

За такого, та за умови доведеності заявлених позивачем вище вказаних обставин з передачі нею грошей відповідачу в рахунок погашення боргу, та враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним, або його розірвання не надано, витікає висновок про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, а тому вона не може бути стягнута за правилами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

В своїй позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначає про отримання нею від відповідача в червні 2012 року грошових коштів в сумі 10000, 00 грн. в борг, які вона за усною домовленістю між ними повертала відповідачу шляхом сплати боргу на банківські реквізити за кредитними договорами №№ 001-14162-200612, 002-14162-200612 від 20 червня 2012 року, укладеними між відповідачем та ПАТ "Дельта Банк". Тобто, в даному випадку також фактично в наявності договір позики, укладений сторонами в усній формі.

І саме з вищевказаних підстав - про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, де позивачем була ОСОБА_3, ухвалювалися судові рішення (справа № 472/1247/15-ц) - Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04.02.2016 року та Ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 21.03.2016 року, якими в задоволенні позовних вимог відмовлено в зв'язку з фактичною наявністю між сторонами договору позики, укладеного в усній формі.

Також дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що між сторонами склалися договірні відносини на підставі договорів позики від 29.01.2013 року та 20.07.2013 року, що підтверджується борговими розписками, а тому позивачем ОСОБА_2 були сплачені грошові кошти на розрахункові рахунки ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «ОТП Банку» за кредитними договорами ОСОБА_3 № 002-14162-290113 від 29 січня 2013 року та № НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року в межах правовідносин за вказаними договорами позики.

Таким чином, наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред'явлення позову в порядку статті 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Враховуючи вищевикладене, встановивши, що сторони перебували у договірних відносинах, а кошти, які просила стягнути позивач, отримано відповідачем відповідно до договорів позики, укладених як в усній та письмовій формах, тобто за наявності правової підстави, та ураховуючи, що доказів визнання укладених правочинів недійсними, або їх розірвання не надано, витікає висновок про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, а тому вона не може бути стягнута за правилами глави 83 ЦК України.

Спірні правовідносини сторін, за доведеності тверджень позивача, регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у випадку, коли суд відмовляє позивачу в задоволенні позові, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму грошового боргу у якості безпідставно набутого майна у розмірі 59 624, 70 грн. основного боргу, 33 348,07 грн. процентів за користування грошовими коштами, 5 341,00 грн. - 3% річних, а всього 98 313,77 грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16 липня 2018 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області ОСОБА_5