Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 545/2016/16-ц

провадження № 61-22343 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку»;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «ВсеукраїнськийБанк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку»(далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала кредитні кошти у сумі 50 620 грн зі сплатою 0,001 % річних за користування кредитом та щомісячної комісії у розмірі 3 % від суми кредиту терміном до 24 грудня 2016 року. 27 листопада 2014 року Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 743 «Про віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних». 21 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР». 22 грудня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку». У той же день Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято наказ № 441 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банк», призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «ВБР».

Позичальник належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 27 квітня 2016 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 40 664 грн 78 коп., з яких: поточна заборгованість за кредитом у розмірі 10 787 грн 35 коп.; прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 18 290 грн 77 коп.; поточна заборгованість за процентами у розмірі 0 грн 01 коп.; прострочена заборгованість за процентами у розмірі 493 грн 82 коп.; прострочена заборгованість по комісії у розмірі 2 768 грн 24 коп.

З урахуванням наведеного, ПАТ «ВБР» просило суд стягнути з ОСОБА_4 вказану суму кредитної заборгованості.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 8 грудня 2016 року у складі судді Потетія А. Г. позов ПАТ «ВБР» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВБР» суму заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2013 року у розмірі 10 787 грн 35 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк у визначений договором спосіб не повідомив боржника про зміну реквізитів для погашення кредиту, унаслідок чого боржник не міг виконувати зобов'язання за кредитним договором, тому у силу статті 613 ЦК України настало прострочення кредитора. Відтак, є обґрунтованими вимоги банку лише в частині стягнення поточної заборгованості за кредитом.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВБР» задоволено частково. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 8 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення простроченої заборгованості за кредитом, поточної заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії та в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ «ВБР» про стягнення простроченої заборгованості за кредитом, поточної заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами та простроченої заборгованості по комісії задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2013 року в сумі 21 552 грн 84 коп., з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 18 290 грн 77 коп.; поточна заборгованість за процентами у розмірі 0 грн 01 коп.; прострочена заборгованість за процентами у розмірі 493 грн 82 коп.; прострочена заборгованість по комісії у розмірі 2 768 грн 24 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник прострочив виконання зобов'язань за кредитним договором, тому банк набув право вимагати погашення суми кредитної заборгованості. Початок процедури ліквідації банку та зміна реквізитів для погашення кредитної заборгованості не є підставою для застосування статті 613 ЦК України про прострочення кредитора, оскільки з розрахунку заборгованості від 27 квітня 2016 року убачається, що відповідачем здійснювались платежі на погашення суми заборгованості, як після віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних, відкликання його банківської ліцензії, так і після початку процедури ліквідації. Розмір заборгованості судом змінено згідно з вимогами закону та умовами кредитного договору.

У березні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вважав, що мало місце прострочення кредитора, оскільки у пункті 1.8 кредитного договору зазначено розрахунковий рахунок, на який здійснюється погашення кредиту. Умовами кредитного договору (пункти 8.1, 8.2, 8.7) передбачено, що усі зміни та доповнення до кредитного договору здійснюються сторонами в письмовій формі та про такі зміни повідомляється шляхом надсилання рекомендованого листа, кур'єром, телеграфом або вручаються особисто. Проте про зміну реквізитів у встановлений договором спосіб йому не повідомлялось.

Також суд апеляційної інстанції не надав оцінку та при визначенні розміру боргу не врахував сплату відповідачем 28 квітня 2016 року та 23 травня 2016 року коштів на погашення кредитної заборгованості.

У червні 2017 року ПАТ «ВБР» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Також зазначало, що вся інформація щодо запровадження у ПАТ «ВБР» тимчасово адміністрації та ліквідації розміщена та знаходиться у вільному доступі на офіційному веб-сайт ПАТ «ВБР». Як видно з розрахунку станом на 27 квітня 2016 року за кредитним договором від 25 грудня 2013 року відповідачем продовжували сплачуватись кошти вже після запровадження тимчасове адміністрації та ліквідації у ПАТ «ВБР» на реквізити банку, які вказані в кредитному договорі. Тобто жодних перешкод для погашення заборгованості за кредитним договором і належного виконання зобов'язання у відповідача не було.

Крім того, зміна реквізитів для погашення заборгованості не звільняє відповідача від обов'язку щодо погашення заборгованості.

Щодо сплати відповідачем коштів на погашення кредитної заборгованості після 28 квітня 2016 року зазначало, що розмір заборгованості розраховано станом на 27 квітня 2016 року і у зв'язку з цим до розрахунку суми боргу суду такі сплати не були включені.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 25 грудня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала кредитні кошти у сумі 50 620 грн зі сплатою 0,001 % річних за користування кредитом та щомісячної комісії у розмірі 3 % від суми кредиту терміном до 24 грудня 2016 року.

Позичальник належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 27 квітня 2016 року утворилась заборгованість за кредитним договором, яка за розрахунком банку становила 40 664 грн 78 коп., з яких: поточна заборгованість за кредитом у розмірі 10 787 грн 35 коп.; прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 18 290 грн 77 коп.; поточна заборгованість за процентами у розмірі 0 грн 01 коп.; прострочена заборгованість за процентами у розмірі 493 грн 82 коп.; прострочена заборгованість по комісії у розмірі 2 768 грн 24 коп.

Судом також встановлено, що 27 листопада 2014 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 743 «Про віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних».

21 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».

22 грудня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку».

У той же день Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято наказ № 441 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банк», призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «ВБР».

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом частин першої та четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 ЦК України).

Вирішуючи спір, апеляційний суд, врахувавши вказані вимоги закону та обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що неповідомлення боржника про нові реквізити банківської установи не звільняє його від виконання обов'язку з погашення кредитної заборгованості, оскільки відповідачем здійснювались платежі на погашення кредитної заборгованості, як після віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних, відкликання його банківської ліцензії, так і після початку процедури ліквідації, коли змінювалися його банківські реквізити.

Оскільки у відповідача не було перешкод для належного виконання умов кредитного договору, то доводи касаційної скарги про прострочення кредитора є безпідставними. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк