Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Орлов І.В.
Справа № 428/1051/16-ц
Провадження № 22ц/782/355/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового

засідання: Подрябінкіна Я.Г.

представника відповідача: Ліквідаційної

комісії Головного управління Міністерства

внутрішніх справ України у Луганській області: Матусевича Р.М.,

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_4

відповідачі: 1) Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської

служби України у Луганській області;

2) Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області

третя особа: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу:

Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2018 року (суддя Баронін Д.Б., дата складання повного тексту - 19 березня 2018 року) у цивільній справі № 428/1051/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовом в уточнених вимогах якого в редакції від 11 грудня 2017 року просила: стягнути на її користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України: 1) майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, скоєним службовою особою органу державної влади в розмірі 1.119.871,31 гривень; 2) моральну (немайнову) шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, скоєним службовою особою органу державної влади в розмірі 700.000, 00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 19-00 годині поблизу посту № 3 блокпосту «Карбоніт» по вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, від сліпого вогнепального кульового поранення помер її чоловік - ОСОБА_6. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23 жовтня 2017 року, який набрав законної сили 23 листопада 2017 року, у вчиненні цього злочину (вбивство через необережність), був визнаний винним та засуджений за статтею 119 частиною 1 Кримінального кодексу України міліціонер батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» громадянин ОСОБА_5. Неправомірними, суспільно-небезпечними діями ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_6 завдано матеріальної шкоду у розмірі 1.119.871, 31 гривень, у тому числі: 1.070.032, 89 гривень - недоотримана заробітна плата померлого; 46.022,92 гривень - соціальні пільги при майбутньому виході на пенсію померлого; 3.815, 50 гривень - витрати, пов'язані з похованням чоловіка. Враховуючи тривалість та глибину перенесених нею моральних страждань, виходячи з принципів розумності та справедливості, позивачка також просила відшкодувати моральну шкоду у розмірі 700.000,00 гривень.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 19 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 450.000,00 гривень. У задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі скаржник), посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив: скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції неправильно послався на норми матеріального права, оскільки приписи статті 1174 Цивільного кодексу (ЦК) України у даному випадку застосуванню не підлягали. Обов'язок держави відшкодувати шкоду завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину регулюється статтею 1207 ЦК України, яку суд першої інстанції не взяв до уваги.

За твердженням скаржника, місцевий суд не дослідив та не з'ясував обставини, за яких обов'язок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення (злочину) покладається саме на державу. Суд першої інстанції помилково посилався на викладену у постанові № 6440цс16 від 25 травня 2016 року правову позицію Верховного суду України.

Крім того, під час визначення суми компенсації моральної шкоди за методикою проф. Ерделевського О.М., місцевий суд для здійснення наведеного у рішенні розрахунку, виходив з встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01 січня 2018 року складала 3.723,00 гривень. Разом з тим, з 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом 3 Перехідних положень якого установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1.600,00 гривень.

Правовідносини, які виникли між позивачкою ОСОБА_4 і заподіювачем шкоди - ОСОБА_5, не передбачають підстав для відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України, у зв'язку з чим судом першої інстанції необґрунтовано покладено відповідальність щодо відшкодування завданої моральної шкоди на державу. Безпідставне стягнення бюджетних коштів створює загрозу економічним інтересам держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання коштів державного бюджету, що може призвести до неможливості фінансування видатків бюджету на цілі, визначені бюджетним законодавством.

І. Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, с уд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення від 19 березня 2018 року у частині, який позивачці було відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди сторони не оскаржували. Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України у зазначеній частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

ІІ. Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, заслухавши суддю - доповідача, представника Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

28 липня 1995 року позивачка ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 28 липня 1995 року Золотівською міською радою міста Первомайська Луганської області (том 1 аркуш справи 218).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_10 народилася донька, що підтверджується копією Свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_2, виданого 04 жовтня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області (т.1 а.с.217).

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_6 загинув у виці ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 20 жовтня 2014 року Виконавчим комітетом Золотівської міської ради міста Первомайська Луганської області ( т.1, а. с. 219) .

26 серпня 2014 року рядового міліції ОСОБА_5 призначено на посаду міліціонера роти № 2 взводу 2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області з 25 серпня 2014 року, що підтверджується витягом з Наказу 248 о/с від 26.08.2014 року ( а.с.81).

30 січня 2015 року відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, рядового міліції ОСОБА_5, міліціонера роти № 2 взводу 2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ України у запас ЗС України за п. 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу), що підтверджується витягом з Наказу № 32 о/с від 30.01.2015 року ( т.1 а. с. 81).

23 жовтня 2017 року вироком Лисичанського міського суду Луганської області, який набрав законної сили 23 листопада 2017 року, громадянина ОСОБА_5 було визнано винним у тому що він, перебуваючи на посаді міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області, під час виконання службових обов'язків ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 19-00 годині поблизу посту № 3 блокпосту «Карбоніт» по вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, через необережність вчинив вбивство громадянина ОСОБА_6, чим скоїв злочин, передбачений статтею 119 частиною 1 Кримінального кодексу України. Цивільний позов потерпілою ОСОБА_4 у кримінальній справі не заявлявся (т.1 а. с. 110-111).

За життя ОСОБА_6 працював на посаді начальника дільниці № 3 Відокремленого підрозділу шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля», що підтверджується Довідкою № 376 від 11.11.2014 року (т.1 а.с.24).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін положення статей 23, 1168 частини 2, 1174 ЦК України. Оскільки внаслідок вчинених під час виконання службових обов'язків представником влади - рядовим міліції ОСОБА_5 дій, протиправність яких була встановлена вироком суду від 23 жовтня 2017 року, позивачка безсумнівно зазнала сильних та тривалих душевних страждань, що були пов'язані з раптовою втратою близької людини, виходячи з вимог розумності та справедливості, застосувавши науково обґрунтовану методику, місцевий суд з наведенням у тексті свого рішення відповідних розрахунків та мотивів, визначив остаточний розмір грошового відшкодування, що підлягає стягненню з держави, у сумі 450.000,00 гривень.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

У пункті 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції, судам слід мати на увазі, то при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевою самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган мас бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд мас притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю ( частина 2 статті 1168 УК України).

Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових цих державних органів, лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадках: 1) незаконного засудження, 2) незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, 3) незаконного застосування запобіжного заходу, 4) незаконного затримання, 5) незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, а саме - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Зазначений правовий висновок, який був висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, був правильно врахований судом першої інстанції під час вирішення питання про застосування правової норми - приписів статті 1174 ЦК України.

Положення статті 1207 ЦК України, якими регулюється обов'язок держави відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, до правовідносин сторін, що випливають із встановлених обставин справи, застосуванню не підлягають. Суд першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, правильно стягнув кошти за рахунок держави.

ІІ. З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом 3 Перехідних положень якого установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1.600,00 гривень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суму компенсації моральної шкоди за методикою Ерделевського О.М. суд першої інстанції визначив безпомилково. При цьому під час розрахунку місцевий суд правильно застосував встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи - 3.723,00 гривні. Законом України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року заборона на застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для науково-методичного визначення суми компенсації моральної шкоди не розповсюджується.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність суми відшкодування моральної шкоди, що відповідає моральним стражданням, які заподіяні позивачці. Місцевий суд дав належну оцінка доводам сторін у сукупності з наданими ними доказами. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними. Вони не спростовують правильність висновку суду про часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтею 375, статтями 381,382, 384, частиною 1 статті 389, статтями 390 - 391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Сєвєродонецького міського суду від 19 березня 2018 року залишити без змін, а скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту. Дата складання повного тексту постанови - 09 липня 2018 року .

Головуючий: І.В. Орлов

Судді: Н.М. Авалян

В.А. Коновалова