АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 550/1114/17 Номер провадження 22-ц/786/1523/18Головуючий у 1-й інстанції Антонов А. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С., при секретарі: Гавриленко Л.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про визнання майна особистою власністю, який обґрунтовано тим, що він, з 2002 р. перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2015 р. за 149000 грн. придбав квартиру №11 за адресою смт. Чутове Полтавської області, вул. Фрунзе (зараз вул. Фруктова), 27. Вказував, що дана квартира була куплена ним хоч і під час шлюбу, але за його особисті кошти, які він отримав в дар від своїх батьків, а тому просив суд визнати дану квартиру його особистою приватною власністю.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2, та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2018 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що дане рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, так як суд першої інстанції неповно зясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, поясненням свідків, поясненням Позивача та Відповідача, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та є незаконним та необґрунтованим.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 28.12.2002 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

Під час перебування у шлюбі, а саме 23.07.2015 р. між ОСОБА_2, як покупцем, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5С.Л., як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу належної останнім квартири АДРЕСА_1 (зараз вул. Фруктова), 27, в смт. Чутове Полтавської області загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м., про що приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено договір купівлі-продажу за реєстровим номером 608.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 11.12.2017 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами по справі у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Крім того, суд зазначив, що позивач не надав доказів у підтвердження того, що квартира була придбана ним за його особисті кошти, а тому прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до положень ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Так, згідно договору купівлі-продажу посвідченого 23.07.2015 р. приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зазначено, що «Покупець підтверджує, що на момент підписання цього договору перебуває в шлюбі з ОСОБА_3, квартиру, яка є предметом цього договору, купує за спільні з нею кошти, за згодою дружини, згідно її заяви, справжність підпису на якій посвідчена приватним нотаріусом Чутівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 23.07.2015 р. Квартира буде їх спільною власністю».

Отже, з викладеного слідує, що при укладені зазначеного договору, який потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, були дотримані вимоги ч. 3 ст. 65 СК України, а саме була отримана письмова згода другого з подружжя, яка була нотаріально засвідчена та у договорі чітко зазначено, що квартира купується за згодою дружини за спільні з нею гроші та що квартира буде їх спільною власністю.

В свою чергу, укладений позивачем договір ним не був оспорений.

Доводи апелянта про те, що грошові кошти, за які було придбано оспорювану квартиру є його особистою власністю, так як були отримані в дар від своїх батьків є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона разом з чоловіком 23.07.2015 р. подарували своєму сину ОСОБА_2 165000 грн. для придбання ним квартири в особисту власність, з яких 135000 грн. отримані в рахунок орендної плати за укладеними договорами оренди належних їй та чоловіку земельних ділянок, а 30 000 грн. вона позичила у ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_8 повідомила, що вона дійсно в липні 2015 р. позичала ОСОБА_7 30000 грн.

Однак, дані покази свідків не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки договір дарування грошових коштів з позивачем вони не укладали та позивач в цей час перебував в шлюбі з відповідачкою і вони проживали разом з їх спільними дітьми. Крім того, на думку колегії суддів, зважаючи на те, що вказані свідки є батьками позивача, їх пояснення мають субєктивний характер, та за відсутності інших належних підтверджень, не можуть вважатися належними самостійними доказами доводів позивача.

Тому, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що хоча позивач і отримав від батьків грошові кошти на придбання квартири, але ці кошти були йому надані для придбання квартири для його сім'ї і він уклав договір в інтересах сімї, оскільки одержане за цим договором майно було використано на задоволення потреб сімї в цій квартирі стали проживати позивач та відповідач разом з їх дітьми. Це підтверджується також тим, що ОСОБА_3 з 11.09.2015 р. була зареєстрована у зазначеній квартирі.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_10

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: