Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

справа № 438/489/16-ц

провадження № 61-3365 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого

2017 року у складі судді Слиша А. Т. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року у складі суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 25 березня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ DNH4КР30373189, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 869,68 грн, зі сплатою 25,08 процентів річних за користування кредитом.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 08 лютого 2016 року становила 214 498,07 грн та складалась з: 7 869,68 грн - заборгованість за кредитом; 54 611,37 грн- заборгованість за процентами за користування кредитом; 141 326,64 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 10 190,38 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з

ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості за кредитним договором

№ DNH4КР30373189 від 25 березня 2006 року.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого

2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки останній щомісячний платіж підлягав до сплати 23 березня 2007 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовом, про застосування якого заявлено відповідачем, є законним та обгрунтованим.

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що кредитні правовідносини між сторонами є дійсними, про бажання їх припинити сторони не заявляли, кредитні кошти не повернуто, а тому позивач має право на стягнення з відповідача процентів та пені у межах строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 вказував на те, що кредитні кошти він повністю сплатив ще у 2006 році, жодних претензій чи повідомлень від банку про не виконання умов договору він з 2006 року не отримував. Платіжні документи про сплату кредиту він не зберіг, оскільки з того часу пройшло понад 10 років та сплив строк позовної давності за кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі п'яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), повний текст якої складено та підписано 20 червня 2018 року, в задоволенні касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У зв'язку з наведеним, ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 438/489/16-ц.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 березня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та

ОСОБА_1 укладено договір № DNH4КР30373189, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 7 869,68 грн на строк 12 місяців по

23 березня 2007 року, зі сплатою за користування кредитом 2,09 процентів на місяць на суму залишку заборгованості.

Згідно із заявою позичальника № DNH4КР30373189 від 25 березня 2006 року ОСОБА_1 погодився з тим, що дана заява разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає кредитно-заставний договір.

Сторони погодили, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісяця, в період сплати з «21» по «28» число кожного місяця у сумі 749,61 грн, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісії, а також інші витрати згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

ОСОБА_1 неналежно виконував зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 08 лютого 2016 року становила 214 498,07 грн та складалась з: 7 869,68 грн - заборгованість за кредитом; 54 611,37 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 141 326,64 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 10 190,38 грн - штраф (процентна складова).

У липні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що строк кредитного договору закінчився 23 березня 2007 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише у травні 2016 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув, а тому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, банк має право на стягнення заборгованості у межах п'ятирічного строку позовної давності, передбаченого пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

ВеликаПалата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, щопісля спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на

12 місяців - до 23 березня 2007 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 23 березня 2007 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 21 по 28 числа кожного місяця. Починаючи з 24 березня 2007 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Ураховуючи наведене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Доводи касаційної скарги, що кредитодавець відповідно до статті 599 ЦК України (припинення зобов'язання виконанням) має право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом є безпідставними.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від

03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі

№ 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі

№ 6-2462цс16.

Ураховуючи, що останній платіж за договором повинен був бути внесений відповідачем 23 березня 2007 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 10 травня 2016 року, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Помилковими є при цьому посилання судів попередніх інстанцій на встановлений сторонами у пункті 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам збільшений строк позовної давності тривалістю п'ять років.

Відповідно дочастини першоїстатті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, у пункті 5.5 яких визначено позовну давність тривалістю п'ять років, не містять підпису відповідача, а у заяві останнього № DNH4КР30373189 від 25 березня

2006 року не погоджено ним збільшення позовної давності, безпідставними є твердження ПАТ КБ «ПриватБанк» про погоджену сторонами збільшену позовну давність до п'яти років

Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15.

Ураховуючи, що строк позовної давності зі сплати заборгованості за кредитом щодо погашення останнього щомісячного платежу сплив 23 березня 2010 року, законними і обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, нарахованої до 23 березня

2007 року (закінчення строку кредитування).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 24 березня 2007 року до 08 лютого 2016 року з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суди попередніх інстанцій не перевірили правомірність нарахування указаної заборгованості, а відтак підстав для застосування строку позовної давності щодо них.

За змістом статті 256 ЦК України, частини першої статті 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Ураховуючи, що заборгованість по тілу кредиту повинна була бути сплачена відповідачем не пізніше 23 березня 2007 року, а зі спливом цього строку припинилося і право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, вимоги позивача про стягнення цієї заборгованості за період з

24 березня 2007 року до 08 лютого 2016 року є необгрунтованими, а тому до таких вимог не може бути застосована позовна давність.

За відсутності підстав для нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами після 23 березня 2007 року, відсутні правові підстави і для нарахування неустойки, оскільки відповідно до частин другої та третьої статті 549 ЦК України штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання.

Безпідставним є також нарахування неустойки на суму заборгованості, яка утворилась до 23 березня 2007 року, ураховуючи, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стаття 266 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої у період з 24 березня 2007 року до 08 лютого 2016 року, у зв'язку застосуванням позовної давності, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність його скасування в цій частині, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині з підстав їх необгрунтованості.

Висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої за період до 23 березня 2007 року, є законними та обгрунтованими, суди правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, що підлягає застосуванню, надали оцінку доводам та доказам сторін, та дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в указаній частині у зв'язку із пропуском строку позовної давності. При цьому неправильне визначення судами строку позовної давності (збільшеної позовної давності тривалістю п'ять років) не призвело до ухвалення незаконних рішень, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для їх скасування у цій частині.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня

2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 24 березня 2007 року до 08 лютого 2016 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від

03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик