АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1121/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., розглянувши у письмовому провадженні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2018 року у складі судді Кондрацької Н.М., у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Держаної казначейської служби у Черкаській області про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на порушення останнім умов договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням від 01.09.2010 року.

На підставі договору від 01.09.2010 року, укладеного між Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області (установа), Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого (академія) та ОСОБА_3 (студент), відповідач з вересня 2010 року по червень 2014 року навчався в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого на факультеті підготовки кадрів для Пенсійного фонду України.

За умовами договору ОСОБА_3 зобов'язався після завершення навчання в академії прибути до установи для працевлаштування та відпрацювати не менше як три роки згідно з державним розподілом, а в разі відмови працювати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку (п. 4.2, п. 4.3 Договору).

Після закінчення навчання в академії ОСОБА_3 був направлений лист від 01.09.2017 № 8089/07 з вимогою прибути до головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області для працевлаштування в системі органів Фонду області, але до управління за призначенням відповідач не прибув.

Протиправними діями відповідача завдано матеріальну шкоду в розмірі середньої вартості навчання в сумі 86 103 грн. 40 коп., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_3 для зарахування їх на рахунки загального фонду Державного бюджету України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 86 103 грн. 40 коп. для зарахування їх на рахунки загального фонду Державного бюджету України.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за договором щодо працевлаштування та відпрацювання не менш як три роки згідно з державним розподілом, відповідач завдав збитки в розмірі 86 103 грн 40 коп., які підлягають стягненню з відповідача до державного бюджету.

Вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник відповідача адвокат ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що чинним законодавством не передбачено порядок, згідно з яким випускник навчального закладу має відшкодувати вартість навчання.

Відповідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, вищий навчальний заклад оформлює картку працевлаштування випускника у двох примірниках на кожну особу (один примірник залишається у навчальному закладі, другий надсилається замовнику). При цьому, в матеріалах справи відсутня копія картки працевлаштування випускника ОСОБА_3, що підтверджує те, що позивач не пропонував посаду випускнику ОСОБА_3

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, прийнято на виконання вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту». Проте, Законом України від 01.04.2014 року №1556-VII «Про вищу освіту» виключено частину 2 статті 52 Закону України «Про освіту».

Враховуючи норму ст. 58 Конституції України, закон про цивільно-правову відповідальність студента у вигляді відшкодування вартості навчання за відмову від відпрацювання, втратив чинність.

Закон України «Про вищу освіту», в редакції, чинній на день звернення з позовом, не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування до державного бюджету вартості навчання.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року в частині зобов'язання випускників відпрацювати три роки або відшкодувати вартість навчання суперечить статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту», і тому невірно застосовані судом.

Крім того, позивач не надав підтвердження згоди батьків ОСОБА_3 як неповнолітньої особи на укладення договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням від 01.09.2010 року.

Відповідач не отримував лист від позивача з вимогою з'явитись до управління для працевлаштування у зв'язку зі зміною місця проживання відповідача.

Водночас апелянт заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Клопотання мотивоване тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зобов'язане було знати про закінчення навчання ОСОБА_3 за рік до отримання останнім диплома бакалавра, не пізніше квітня 2014 року підтвердити в навчальному закладі кількість вакантних посад для молодих спеціалістів. Позивач не був позбавлений можливості з червня 2014 року направити повідомлення випускникам, що навчались за державним замовленням, про наявність вакантних посад в структурі Управління та необхідність відпрацювання трьох років. Натомість такі дії виконані лише 01.09.2017 року.

Так як позов подано лише в грудні 2017 року, то строк позовної давності є пропущеним, що є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову та малозначність справи в силу закону, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

За змістом ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з наданих позивачем доказів ОСОБА_3 навчався з 2010 року по 2014 рік у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого за державним замовленням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Між Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого («Академія»), ОСОБА_3 («Студент») та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області («Установа») укладено договір №2 від 01.09.2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням (а.с. 3).

За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за направленням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

З листа Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого від 26.10.2017 року № 125-01-2425 (а.с. 4) вбачається, що вартість навчання за державним замовленням студента ОСОБА_3 за період навчання становить 86 103 грн. 40 грн. При цьому, ОСОБА_3 навчався в академії з вересня 2010 року по червень 2014 року.

Відповідно до п. 4.2 договору студент зобов'язаний після закінчення академії прибути до установи для працевлаштування та відпрацювати не менше як три роки згідно з державним розподілом.

Статтею 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, яка діяла в момент вступу відповідача до академії) передбачалось, що випускники вищих навчальних закладів , які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Пунктом 14 Постанови КМ України № 992 від 22.08.1996 року « Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів , підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» ( яка діяла на момент вступу ОСОБА_3 до ВУЗу) визначалось, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Отже, на підставі доказів, які маються в матеріалах справи суд апеляційної інстанції робить висновок, що ОСОБА_3, після закінчення академії, тобто 01.07.2014 року, не прибув до установи, за державним замовленням якої він навчався, тим самим відмовився працювати за призначенням.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач порушив зобов'язання, передбачене договором, позивач мав усі підстави звернутись з вимогою про відшкодування шкоди у вигляді компенсації витрат за навчання з дня коли відповідач порушив свій обов'язок за договором прибути до установи для відпрацювання.

Тобто строк позовної давності починається з 01.07.2014 року та спливає 01.07.2017 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обов'язок прибути до установи для влаштування на роботу передбачене укладеним між сторонами договором, тому цей позов не можна вважати негаторним.

Також позивач не надав будь-яких доказів того, що відповідач продовжував навчання у вказаному навчальному закладі до 2015 року. Також відсутні докази того, що ОСОБА_3, після закінчення навчального закладу, з'являвся до роботодавця.

Згідно з ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності у суді апеляційної інстанції. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не був обізнаний про наявність судового провадження за позовом до нього, а суд першої інстанції проводив розгляд справи без участі сторін і не повідомивши відповідача, колегія суддів вважає за можливе взяти до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної заяви.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Право особи на захист своїх прав та інтересів в судовому порядку закріплений також у ст. 16 ЦК України.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з позицією апелянта про те, що позивачем пропущений строк позовної давності.

При цьому, позов подано до суду лише 12 грудня 2017 року, а саме, після того, як позивач направив на адресу ОСОБА_3 лист з вимогою прибути до головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області для працевлаштування.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вказаного листа, або докази про його відмову від відпрацювання трьох років після навчання.

Позивач не наводить причини, які б перешкоджали йому звернутися за захистом своїх прав в період з липня 2014 року по грудень 2017 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про пропуск строку позовної давності позивачем, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Держаної казначейської служби у Черкаській області про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді