справа № 335/5055/13-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1,
представник боржника - ОСОБА_2,
заінтересована особа (стягувач) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
суб'єкт оскарження - державний виконавець Вознесенівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє через представника ОСОБА_2, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Орджонікідзевського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, на сьогодні - Вознесенівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Вознесенівський МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області).
Скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року і ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і виселено її та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
10 квітня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 335/5055/13-ц, який перебуває на виконанні в Вознесенівському МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області.
У листопаді 2015 року її представник - ОСОБА_2 звернулася до Вознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області із заявою про зупинення виконавчого провадження на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
У грудні 2015 року вона отримала відповідь начальника Вознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про відмову у задоволенні заяви про зупинення виконавчого провадження, оскільки виселення боржника є рішенням немайнового характеру і не передбачає стягнень, тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовуються до цих правовідносин. Крім того, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зупинення з підстав, наведених у заяві.
Вказуючи на те, що відмова у зупиненні виконавчого провадження не відповідає вимогам законодавства і порушує її права та малолітньої дитини, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати бездіяльність державного виконавцяВознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, яка полягає у відмові у задоволенні клопотання про зупинення виконавчого провадження, та зобов'язати державного виконавця зупинити зазначене виконавче провадження на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано бездіяльність державного виконавця Вознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, яка полягає у відмові у задоволенні клопотання про зупинення виконавчого провадження, такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
Зобов'язано державного виконавця Вознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області зупинити виконавче провадження про виселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на час дії мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,22 кв. м, однак предмет іпотеки не реалізовано, ця квартира є майном, яке виступає майновим забезпеченням зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, наданим їй публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») в іноземній валюті, та використовується ОСОБА_1 та іншими особами як місце їх постійного проживання. Тому на вказане нерухоме майно розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року скасовано. У задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Зазначене рішення суду було наслідком раніше ухваленого рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Вознесенівському МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Оскільки предметом позову в указаній справі було не звернення стягнення на майно, а виселення з квартири, то положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до цих правовідносин не застосовуються, отже, й підстав для зупинення виконавчого провадження з виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на час дії цього Закону немає.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що право користування квартирою як складова права власності є її майновим правом, а відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника. Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зупинення виконавчого провадження з виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,22 кв. м, шляхом продажу цього майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року і ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк». Виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

10 квітня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 335/5055/13-ц про виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, який перебуває на виконанні у Вознесенівському МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області.

У червні 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на положення цього Закону, боржник ОСОБА_1 просила зупинити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 335/5055/13-ц.

Так, за змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У р/Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Проте мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-714цс15.

З указаного вбачається, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення особи визначено у статті 109 ЖК Української РСР.

Встановивши, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,22 кв. м, однак предмет іпотеки не реалізовано, ця квартира є майном, яке виступає майновим забезпеченням зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, наданим їй ПАТ КБ «ПриватБанк» в іноземній валюті, та використовується ОСОБА_1 та іншими особами як місце їх постійного проживання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягають застосування до спірних правовідносин, оскільки виселення у цій справі є наслідком ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то положення цього Закону поширюються й на рішення суду про виселення осіб з цього предмета іпотеки.

Апеляційним судом скасовано рішення суду, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі вказаного рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Отже, з Вознесенівського МВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 275,60 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє через представника ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року скасувати.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Вознесенівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк