АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7268/17Головуючий у 1-й інстанції Гудима І.В.
Провадження № 22-ц/789/566/18 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін: представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2; позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/7268/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року, ухваленого суддею Гудимою І.В., повне рішення суду складене 26 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради; до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації" (далі - ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації"), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У січні 2018 року ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, звернулась із позовом в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про припинення зловживання правами, припинення дії, яка порушує право.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_3

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1597 від 03 жовтня 2012 року «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6.».

Визнано недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно, що видане 27 грудня 2012 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, за яким зареєстроване за ОСОБА_6 право спільної часткової власності на 2/3 частки нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 54,4кв.м.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на 2/3 частки нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 54,4 кв.м., вчинену ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно, що видане 27 грудня 2012 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1597 від 03 жовтня 2012 року «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6.».

Відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, яка діє своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про припинення зловживання правами, спрямованим на завдання шкоди та порушення права ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 на належне їм на праві власності нежитлове приміщення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1, яка діє своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необгрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3Є відмовити повністю, а позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, задовольнити повністю. Вказує, що основна вимога ОСОБА_3 за первісним позовом про скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1597 від 03.10.2012 року виникла у зв'язку із виконанням виконкомом Тернопільської міської ради публічно-владних управлінських функцій, а тому спір про право відсутній і такі вимоги, у відповідності до ст.ст.1,4,19 КАС України, підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, наслідком чого мало стати закриття провадження у справі на підставі ч.1 ст.255 ЦПК України. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає висновок суду про те, що ОСОБА_5 не зверталася до виконкому Тернопільської міської ради із заявою про переведення спірної квартири в офісне приміщення, а тому оспорюване рішення №1597 від 03.10.2012 року є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, зробленим судом поза межами заявлених ОСОБА_3 підстав позову, недоведеним і таким, що не відповідає обставинам справи. Вказує, що не відповідає обставинам справи і висновок суду, за яким підставою для прийняття рішення №1597 від 03.10.2012 року стала заява матері позивача - ОСОБА_5 від 05.12.2012 року, оскільки процедура переведення спірного майна із житлового в нежитлове розпочалася задовго до дати прийняття виконкомом Тернопільської міської ради даного рішення, а судом не встановлювалася дата первинного звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до виконкому Тернопільської міської ради із заявою про надання дозволу на реконструкцію квартири. Наголошує, що не відповідає нормам матеріального права висновок суду про те, що на час оформлення усіх документів та прийняття рішення №1597 від 03.10.2012 року, ОСОБА_5 не набула та не могла набути права власності на офісне приміщення, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, адже встановлені даним рішенням виконкому права ОСОБА_5 перейшли в порядку спадкування до спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3, а встановлені оспорюваним рішенням права ОСОБА_6 реалізовані останнім у встановленому законом порядку.

Скаржник вважає, що ОСОБА_3 не наведено та не доведено, які його права та інтереси порушено відповідачами при здійсненні владних управлінських функцій, оскільки набуття ним права власності на офісне приміщення, як об'єкт нежитлового фонду, та реалізація даного права, унеможливлювала одночасне виникнення у ОСОБА_3 цивільного права на те саме майно, проте в статусі об'єкта житлового фонду (квартири), та, відповідно, порушення будь-яких цивільних прав ОСОБА_3 на таке майно.

Вказує, що судом першої інстанції не застосовано Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права та котрі підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, оскільки йому було достеменно відомо про прийняття оскаржуваного рішення, видачу оскаржуваного свідоцтва і про державну реєстрацію права власності на підставі оскаржуваного свідоцтва ще у 2012 році.

Відзиву на апеляційну скаргу не було подано.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у апеляційній скарзі.

Позивач ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив. Рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим.

Відповідач - виконавчий комітет Тернопільської міської ради у поданій письмовій заяві апеляційної скарги не визнав, мотивуючи, що оскаржуване рішення виконкому від 03 жовтня 2012 було прийняте з порушення вимог чинного законодавства, оскільки ним була наділена певними правами та обов'язками ОСОБА_5, котра не мала цивільної правоздатності фізичної особи, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 1997 року, виданого Тернопільським бюро приватизації житла Львівської залізниці, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, у рівних долях. Відповідно до написів на цьому свідоцтві: 17.06.2009 року за реєстровим №6-942 Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування 1/3 частки квартири, належної ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6; 04.09.2012 року за реєстровим №1377 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири, належну померлій ОСОБА_5, на ім'я її сина ОСОБА_3 (а.с.10 т.1).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м.Тернополі, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1708 від 20.12.2010 року (а.с.11 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2012 року, виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І., зареєстрованого у реєстрі за №1377, ОСОБА_3 успадкував після померлої ОСОБА_5, 1/3 частку квартири АДРЕСА_4, і належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Тернопільським бюро приватизації житла Львівської залізниці Тернопільського відділку залізниці на підставі розпорядження (наказу) органу приватизації від 23 липня 1997 року № 1169, зареєстрованого там же у реєстрову книгу 28 за №1166 (а.с.12 т.1).

Згідно з копією витягу про державну реєстрацію прав №35471787 від 12.09.2012 року ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина вказаної квартири на підставі вищенаведеного свідоцтва про право на спадщину (а.с.13 т.1).

З копії заяви вбачається, що 05 вересня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися з проханням оформити право власності на 2/3 частини за ОСОБА_6 та на 1/3 частини за ОСОБА_5 в офісному приміщенні №17 за адресою АДРЕСА_7 в м.Тернополі (а.с.218 т.1).

Відповідно до копій декларації про початок виконання будівельних робіт від 15.08.2012 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27.08.2012 року вбачається, що видані інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області, і на яких стоять підписи замовників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проведено реконструкцію квартири АДРЕСА_5 (а.с.221-226 т.1).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1597 від 03.10.2012 року «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6.», виконавчий комітет міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_5 (іден. номер НОМЕР_1), ОСОБА_6 (іден. номер НОМЕР_2), керуючись ст.ст.325, 331, 332 Цивільного Кодексу України, ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.п. 8.1, 8.2 Тимчасового положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, вирішив: 1. Вивести з житлового фонду міста квартиру АДРЕСА_6. Оформити право власності на 2/3 частини за ОСОБА_6 та на 1/3 частину за ОСОБА_5 офісного приміщення АДРЕСА_8. Видати свідоцтва; Товариству з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати право власності згідно п.2. (а.с.14 т.1).

Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2012 року, виданого виконкомом Тернопільської міської ради, та копії витягу про державну реєстрацію прав №37016340 від 27.12.2012 року, 2/3 частини нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради (а.с.17-18 т.1).

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27.11.2012 року по справі №2/1912/571/2012 задоволено позов ОСОБА_3 до Тернопільської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності. Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування першої черги за законом право власності на 1/3 частину офісного приміщення АДРЕСА_9, що згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 03 жовтня 2012 року № 1597 належало ОСОБА_5, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Тернопіль (а.с.19-20 т.1).

На підставі вказаного рішення суду ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало 27.12.2012 р. №4040 за ОСОБА_3 право власності на вказане нежитлове офісне приміщення, що стверджується копією витягу про державну реєстрацію №37016750 від 27.12.2012 року (а.с.206 т.1).

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 07.03.2017 року скасовано вищевказане рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2012 року та закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до Тернопільської міської ради, ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації про визнання права власності (а.с.33 т.1).

03 лютого 2016 року помер батько позивача - ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №234 від 04.02.2016 року (а.с.164 т.1).

07 лютого 2016 року між ОСОБА_8 (Позикодавцем) та ОСОБА_3 (Позичальник) було укладено договір позики, згідно якого позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 50 000 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ, становить суму в розмірі 1 294 500 грн., з умовою їх повернення до 30.08.2016 року (а.с.22 т.1).

05 серпня 2016 року між ОСОБА_3 (Пайовиком) та Обслуговуючим кооперативом «Овочева» (Кооператив), було укладено договір про порядок сплати пайових внесків асоційованим членом за квартиру в Обслуговуючому кооперативі, за яким Кооператив закріплює за Пайовиком пай у пайовому фонді Кооперативу, який складається з трьохкімнатної квартири, загальною площею 78,9 кв.м. у багатоповерховому житловому будинку по вул.Овочева у м.Тернопіль, зобов'язався організувати будівництво цього будинку не пізніше 4 кварталу 2017 року і після введення житла в експлуатацію передати його Пайовику, а Пайовик зобов'язався сплатити кошти у розмірі 789 000 грн. (а.с.24-26 т.1).

13 вересня 2016 року ОСОБА_3 було видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М. свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини офісного приміщення АДРЕСА_10, загальною площею 54,4 кв. м., яке належало померлому батьку ОСОБА_6, що стверджується копією вказаного свідоцтва (а.с.140 т.1).

21 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, було укладено договір дарування приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М., зареєстрованого у реєстрі за №3998, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 2/3 частини, а малолітньому синові ОСОБА_4 - 1/3 частину нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_11, загальною площею 54,4 кв.м. Дана обставина знайшла своє підтвердження копією договору дарування від 21.09.2016 року (а.с.137 т.1).

01 лютого 2017 року ОСОБА_10 звернулася до Тернопільської міської ради про здійснення перевірки законності прийняття рішення виконавчим комітетом Тернопільської міської ради №1597 від 03.10.2012 р. про виведення з житлового фонду міста квартири АДРЕСА_2, та оформлення права власності за ОСОБА_5 на 1/3 частину, а за ОСОБА_6 - на 2/3 частини офісного приміщення АДРЕСА_12, вважаючи вказане рішення незаконним, оскільки ОСОБА_5 померла на час оформлення усіх документів та прийняття рішення (а.с.30 т.1).

06 березня 2017 року ОСОБА_10 була надана відповідь відділом державного архітектурного будівельного контролю Тернопільської міської ради про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт №ТП8 від 15.08.2012 р. та декларації про готовність об'єкта до експлуатації №ТП від 27.08.2012 р., у зв'язку з виявленням фактів подання недостовірних даних, що підтверджується наказом відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради №32 від 22.02.2017р. та наказом відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради № 33 від 27.02.2017 р. (а.с.31 т.1).

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України . Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1,10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно із ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходив з тих обставин, що оспорюваним рішенням виконавчого комітету, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно порушуються його права, оскільки він, не знаючи про незаконність прийняття рішення виконавчим комітетом та безпідставність видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, в подальшому, як єдиний спадкоємець майна батьків, прийняв та оформив спадщину на офісне приміщення по вул. Руській, що вплинуло на наступні юридично значущі дії, можливість вчинення яких позивачем заперечується за умови обізнаності про відсутність волевиявлення своєї матері ОСОБА_5 на переведення квартири до нежитлового фонду, а саме: укладення договору позики від 07.02.2016 року на значну суму, договору про порядок сплати пайових внесків від 05.08.2016 з метою забезпечення сім'ї житлом, а також договору дарування від 21.09.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, про припинення зловживання правами, спрямованим на завдання шкоди та порушення права ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 на належне їм на праві власності нежитлове приміщення, суд керувався тим, що посилання ОСОБА_1 як на підставу задоволення своїх вимог про зобов'язання ОСОБА_3 припинити зловживання правами, суперечить вимогам ст.55 Конституції України, ст.4 ЦПК України, ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки ОСОБА_1 невірно надано оцінку вимогам ОСОБА_3, спрямованим на реалізацію права на звернення до суду за захистом прав з обґрунтованими позовними вимогами; при цьому порушення прав ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_3 судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується із наведеними висновками суду, як такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги, що дана справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, наслідком чого мало стати закриття провадження у справі на підставі ч.1 ст.255 ЦПК України, не заслуговують на увагу апеляційного суду. Між сторонами відсутні правовідносини щодо публічності, а існує спір про право цивільне, предметом якого є конкретне приміщення, який належить розглядати в порядку цивільного судочинства, що, в свою чергу, виключає розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1 березня 2013 року №3, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_1, що суд, зробивши висновок, що оспорюване рішення виконкому №1597 від 03.10.2012 року є незаконним та його скасування, вийшов за межі позовних вимог не відповідає обставинам справи.

Пунктом 1 Переліку документів, що подаються власниками при виведенні реконструйованих квартир під об'єкти непромислового характеру з житлового фонду міста, який є додатком до рішення виконавчого комітету від 16 березня 2011 року №379 «Про впорядкування механізму виведення квартир з житлового фонду міста», було передбачено подання заяви від власника (співвласників) квартири щодо виведення реконструйованої квартири під об'єкт непромислового характеру з житлового фонду міста.

Оскаржуване рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради було прийнято в інтересах співвласника ОСОБА_5, яка не зверталася до Тернопільської міської ради із заявою про переведення квартири в офісне приміщення, оскільки на час оформлення документів, у 2012 році, вона померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а тому суд при вирішенні позовних вимог у частині визнання незаконним оспорюваного рішення, підставно скасував рішення виконкому Тернопільської міської ради.

Крім того, дана обставина визнається безпосередньо відповідачем по справі - виконавчим комітетом Тернопільської міської ради.

Таким чином, ОСОБА_5 із особистою заявою щодо виведення реконструйованої квартири під об'єкт непромислового характеру з житлового фонду міста, як співвласник приміщення АДРЕСА_12, не зверталась, що тягне за собою незаконність як рішення виконкому Тернопільської міської ради від 03.10.2012 №1597, прийнятого за такою заявою, та його скасування? так і недійсність виданого на його підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 27.12.2012 року, а тому суд першої інстанції вирішив спір у межах заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд не приймає доводів апеляційної скарги, що процедура переведення спірної квартири із житлового приміщення у нежитлове розпочалася задовго до дати прийняття виконкомом Тернопільської міської ради оспорюваного рішення, а судом не встановлювалася дата первинного звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до виконкому Тернопільської міської ради із заявою про надання дозволу на реконструкцію квартири.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У порушення вищезазначеного, ОСОБА_1 не надала доказів, що процедура переведення спірного майна із житлового в нежитлове була розпочата за життя ОСОБА_5 А з матеріалів справи вбачається, що на момент оформлення та видачі дозвільної документації для реконструкції спірної квартири під офісні приміщення: містобудівних умов та обмежень №131 від 22.05.2012 року, реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт № ТП 78 від 15.08.2012 року, реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації №ТП2 від 27.08.2012 року та прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету від 03.10.2012 року №1597 співвласниця квартири ОСОБА_5 померла, внаслідок чого її цивільна правоздатність припинилась.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що встановлені оскаржуваним рішенням виконкому права ОСОБА_5 перейшли в порядку спадкування до спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3 і який реалізував їх у встановленому законом порядку, оскільки спадкові права реалізовані ОСОБА_3 до того, як він дізнався про обставини порушення закону та прав спадкодавця при переводі спірного житлового приміщення в нежитлове.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1597 від 03 жовтня 2012 року та свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане 27.12.2012 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, порушують права позивача, який, не знаючи про незаконність прийняття цього рішення та, відповідно, безпідставність видачі свідоцтва на право власності, в подальшому, як єдиний спадкоємець майна своїх батьків, прийняв та оформив спадщину на офісне приміщення по вул.Руській, що вплинуло на наступні юридично значимі дії, можливість вчинення яких позивачем заперечується за умови обізнаності про відсутність волевиявлення своєї матері ОСОБА_5 на переведення квартири до нежитлового фонду, а саме: укладення договору позики від 07.02.2016 р. на значну суму, договору про порядок сплати пайових внесків від 05.08.2016 року з метою забезпечення сім'ї житлом, а також договору дарування від 21.09.2016 року.

Враховуючи вищезазначене, спростовуються доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про відсутність порушення цивільних прав ОСОБА_3

Незастосування судом першої інстанції Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини колегія суддів не бере до уваги як підставу для скасування правильного по суті і законного рішення, оскільки ч.2 ст.3 ЦПК України встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Проаналізувавши наведені в оскаржуваному рішенні норми національного права, апеляційний суд приходить до висновку про їх цілковиту узгодженість з нормами міжнародного права, ратифікованими Україною, а тому не вбачає підстав для їх обов'язкового застосування.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав застосування позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, судом установлено, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав у 2017 році із вказаними позовними вимогами, дізнавшись про те, що його мати ОСОБА_5 не зверталась із заявою до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про переведення квартири в офісне приміщення від своєї тітки ОСОБА_10 лише взимку 2017 року, та, відповідно, з цього часу і про незаконність прийняття рішення виконавчого комітету від 03.10.2012 року та безпідставність видачі свідоцтва на право власності від 27.12.2012 року, а тому, виходячи з вищенаведеного, строку позовної давності не пропущено.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу було достеменно відомо про прийняття оскаржуваного рішення, видачу оскаржуваного свідоцтва і про державну реєстрацію права власності на підставі оскаржуваного свідоцтва ще у 2012 році не можуть прийматись апеляційним судом, як такі, що не свідчать про обізнаність позивача про порушення вимог закону при прийнятті оспорюваного рішення, що порушило законні права та інтереси позивача на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги 1060,80 грн, покласти на ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун