Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 285/1564/15-ц

провадження № 61-2742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Якубовська Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимир Павлович, орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, реєстраційна служба Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_12 як законний представник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Якубовська Т. О., приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко В. П., орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, реєстраційна служба Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, про визнання договорів купівлі-продажу частини житлового будинку недійсними, скасування державної реєстрації права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що договори купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку від 11 травня 2007 року та 10 жовтня 2007 року укладені без отримання відповідного дозволу органу опіки і піклування, чим порушено законні права ОСОБА_4 та ОСОБА_13, які на день укладення оспорюваних договорів були неповнолітніми та мали право на користування спірним будинком.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсними договори купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 11 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_6, та від 10 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_7 позов не визнала та пояснила суду, що договори не порушують права дітей, оскільки вони фактично не проживали у спірному будинку на момент відчуження, а перебували в інтернатному закладі. Первинним власником та продавцем будинку була ОСОБА_14 - баба позивачів, на яку не поширюється обов'язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна. Вона придбала будинок у ОСОБА_6, отже є добросовісним набувачем.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 травня 2007 року зареєстрований за № 677, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Якубовською Т. О. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку № АДРЕСА_1 від 10 жовтня 2007 року, зареєстрований за № 3041, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Плюйко В. П. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на 56/100 частин житлового будинку № АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_13 були зареєстровані у спірному будинку та мали право на проживання у ньому як неповнолітні члени сім'ї власника, а тому оспорювані договори укладені з порушенням вимог частини шостої статті 203 ЦК України та є недійсними, оскільки у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що відчуження ОСОБА_14 56/100 частини будинку не потребувало згоди органу опіки та піклування, оскільки вона була бабою неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_13, а тому, з припиненням права власності на спірне майно, втрачається і право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, заявник зазначив, що рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26 червня 2014 року у справі № 285/2272/14-ц має преюдиційне значення для вирішення справи № 285/1564/15-ц, зокрема щодо обставин проживання, однією сім'єю ОСОБА_15 разом із сином ОСОБА_16, діти якого входили до складу сім'ї співвласника спірного майна. На момент укладення оспорюваних правочинів, він та ОСОБА_8, ОСОБА_5 входили до складу сім'ї співвласника спірного майна ОСОБА_14, постійним місцем проживання яких була адреса частини спірного будинку, при цьому останній є єдиним можливим житлом для їх проживання, оскільки іншого як не було так і не має.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності від 21 серпня 1990 року ОСОБА_14 належало 56/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

11 травня 2007 рокуміж ОСОБА_14 та ОСОБА_6 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 56/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

10 жовтня 2007 року ОСОБА_6 відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_14, спадкоємцем після смерті якої був її син ОСОБА_16, який рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2014 року встановив факт проживання однією сім'єю з 1990 року зі своєю матір'ю ОСОБА_14

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_16, який є батьком позивачів. Мати позивачів померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_13 із 01 вересня 2005 по 16 червня 2014 року навчались у Новоград-Волинській загальноосвітній школі-інтернаті.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 указували на те, що ОСОБА_14 не мала права продавати 56/100 частини будинку без надання згоди органу опіки та піклування, оскільки вони були членами її сім'ї, а ця частина будинку була єдиним їхнім житлом.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Установивши, що ОСОБА_14 не була усиновлювачем ні опікуном ОСОБА_4 та ОСОБА_13, а була їх бабою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки для укладення ОСОБА_14 оспорюваного договору купівлі-продажу 56/100 частини квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до цілком аргументованого висновку про те, що позивачі мали право лише на проживання у спірному будинку до 11 травня 2007 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_14 із ОСОБА_6

Твердження заявника про те, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26 червня 2014 року у справі № 285/2272/14-ц встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_15 разом із ОСОБА_16, не має жодного правового значення для цієї справи, оскільки ОСОБА_15 мала право укладати правочин щодо розпорядження 56/100 частини будинку без згоди членів своєї сім'ї.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик