ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2260/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Заболотній Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГНІДЕНКО НАТАЛІЯ ЮРІЇВНА про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

27 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання договору купівлі продажу недійсним.

Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 19.03.1992 по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 Під час спільного проживання 30.12.2011 ОСОБА_3 на прилюдних торгах було придбано квартиру АДРЕСА_1. Враховуючи те, що подружжя мало у власності ще одну квартиру та проживало за іншою адресою, за спільною домовленістю дозволили відповідачу ОСОБА_5 тимчасово користуватись новопридбаною квартирою. А у серпні 2016 року позивач поцікавилась у чоловіка, щодо подальшого користування спірною квартирою. На що чоловік повідомив позивачу, що у 2012 році він без її згоди надав відповідачу ОСОБА_5 довіреність на представлення інтересів, які стосувались реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно квартири АДРЕСА_1. Користуючись наданою довіреністю 24.10.2014 ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гніденко Н.Ю. Таким чином, за даним договором право власності на квартиру набула відповідач ОСОБА_4 На підтвердження чого ОСОБА_8 надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно№44858162 від 30.09.2015, з якої вбачається, що приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю. на підставі договору купівлі продажу винесено рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Враховуючи те, що квартира придбана за час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач у свою чергу згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не надавала, про який дізналась у серпні 2016 року відповідно, у зв'язку із чим, в уточнених позовних вимогах, просила визнати вказаний правочин недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7151327 від 24.10.2013 на підставі якого зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав за викладених у позовні заяві підстав, просив задовольнити у повному обсязі. Додатково у поясненнях зазначив, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 були знайомі та перебували у дружніх стосунках з сім'єю ОСОБА_4 з 1998 року. Тому на час укладання договору купівлі-продажу від 24.10.204 відповідач 2 та відповідач 3 ОСОБА_10 були обізнані в тому, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, спірна квартира належить відповідачу 1 та позивачці на праві спільної сумісної власності і що остання не надавала відповідачу згоди на кладення цього договору. При оформленні спірного договору відповідач ОСОБА_5 використовував довіреність від імені ОСОБА_3 від 11.10.2012, хоча 19.03.2013 ОСОБА_3 оформив нову довіреність без надання ОСОБА_5 права на відчуження спірної квартири. ОСОБА_5 навмисно пред'явив нотаріусу ксерокопію паспорта ОСОБА_3 без штампу про реєстрацію шлюбу з позивачем ОСОБА_2, хоча в оригіналі паспорту даний штамп існує з дати оформлення і видачі паспорта 18.08.1996. Позивач не надавала згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири. А ОСОБА_3 у свою чергу в довіреності не надавав ОСОБА_5 право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. Однак, ОСОБА_5 зробив таку завідомо неправдиву заяву нотаріусу, а нотаріус у порушення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, прийняв таку заяву. З метою приховування незаконного правочину ОСОБА_5 надав суду сфальсифіковані документи, на підставі яких розрахувався 24.10.2013 за квартиру у розмірі 503 500 грн. через банк «Стандарт». Однак, дані документи не могли складатись, оскільки з 07.09.2013 по 03.11.2013 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували за межами України, у США. На момент укладення договору купівлі-продажу квартира була спільною сумісною власністю подружжя, та придбана у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти за результатами спільної праці подружжя у власній фірмі у США. Метою придбання квартири було використання для сімейних потреб, а саме, проживання в ній одного із синій подружжя або продаж у разі остаточного переїзду до США.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. У поясненнях зазначив, що 30.11.2011 за погодженням з дружиною (позивачем) ОСОБА_2 на прилюдних торгах придбали квартиру АДРЕСА_1, вартістю 709 983, 75 грн. в еквіваленті 90 тис. доларів США. Право власності на вказану квартиру згодом оформленні на нього. Купувало квартиру подружжя для дітей, та як інвестицію у майбутнє. З подружжям ОСОБА_5 вони з дружиною були знайомі з 1998 року та підтримували дружні стосунки. У ході організації підготовки до аукціону відповідач розповідав ОСОБА_11 та його сину (відповідачу) ОСОБА_5 ОСОБА_11 висловив бажання у майбутньому придбати квартиру на аукціоні для своєї матері. Тому він та його син жваво цікавились процедурою пошуку привабливого об'єкта нерухомості та процедурою придбання на аукціоні. Через деякий час після придбання квартири ОСОБА_11 та його син неодноразово продати їм вказану квартиру. Однак, не погоджувався, так як в цьому не було нагальної потреби. Через деякий час він з дружиною почали розглядати варіант придбання квартири у США, оскільки були резидентами цієї квартири та тривалий час перебувають там. Дізнавшись про це, ОСОБА_11 із сином знову почали пропонувати продати їм цю квартиру, однак знову відмовився. Згодом ОСОБА_11 разом із сином ОСОБА_5 запропонували про всяк випадок надати довіреність на право продажу спірної квартири для своєї матері, гарантуючи не проводити дій без його згоди. Посилаючись на те, що вони знайомі тривалий час, те що вони часто перебувають за кордоном, а якщо раптово виникне потреба у грошах на придбання нерухомості в США то вони спочатку перерахують кошти потім переоформлять квартиру згідно довіреності, якщо буде довіреність, то нам не потрібно буде повертатись в Україну для оформлення та продажу квартири. Разом з тим, без згоди дружини ОСОБА_2 продати нерухомість неможливо. Тобто дана довіреність без згоди дружини не може слугувати інструментом для практичних операцій з нерухомістю. Зважаючи на дані аргументи він одноосібно не проінформувавши дружину надав довіреність на ім'я ОСОБА_5 на право продажу спірної квартири. Питання на кого видавати довіреність, на батька, або на сина було технічним. ОСОБА_5 запропонували ОСОБА_5. За даних обставин ним було оформлено дві довіреності 11.10.2012 та 19.03.2013. Остання довіреність слугувала для реєстрації речових прав на нерухоме майно та не передбачало відчуження. Позивач неодноразово запитувала про стан квартири, але у відповідь повідомляв їй, що все добре, оскільки зовсім не хвилювався щодо вчинення ОСОБА_4 дій юридичного-неправомірного характеру з їх боку.30.09.2015 відповідач отримав відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався що 24.10.2013 нотаріусом Гніденко Н.Ю. було оформлено договір купівлі-продажу квартири на ім'я відповідача 2 ОСОБА_4 у зв'язку із чим тривалий час намагався вийти на зв'язок з ОСОБА_4, але номери телефонів вони поступово блокували. У серпні 2016 розповівши дружині про ситуацію, яка склалася, остання вимагала звернутись до суду, одна намагався вирішити по-дружньому. Дружина не бажаючи чекати, звернулась до суду сама. Також, із заперечень представника відповідача ОСОБА_5 йому стало відомо, що ОСОБА_5 начебто 24.10.2013 провів з ним розрахунки за квартиру через банк «Стандар» у розмірі 503 500 грн. У свою чергу він самостійно витребував з вказаного банку документи. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки він ніколи не відкривав рахунки у банку «Стандар», коштів як у готівковій так і безготівковій формі у банку не отримував, підписи на заявах на видачу готівки не його. Разом із тим, на час начебто відкриття рахунку у вказаному банку був за межами України у США. З дружиною весь час перебували у шлюбі, про що свідчать відмітки про реєстрацію шлюбу паспорті та паспорті дружини. Яким чином, у розпорядження ОСОБА_5 потрапила ксерокопія паспорта без штамп про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_2 яку пред'явлено нотаріусу при укладенні договору не має уявлення.

Відповідач ОСОБА_4 у судові засідання не з'являлась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 у судових засіданнях проти позову заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити. У поясненнях заперечуючи посилався на те, що 11.10.2012 відповідачем ОСОБА_3 було видано довіреність відповідачу 3 ОСОБА_5 строком на три роки, якою уповноважив останнього зареєструвати у КМБТІ право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вчиняти від імені відповідача 1 правочини щодо розпорядження належної йому квартири за суму та умовах на свій розсуд, зокрема укладати договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, передавати вищевказану квартиру в користування, найму (оренду), укладати будь-які інші договори на свій розсуд щодо розпорядження вищевказаною квартирою, проводити розрахунки по укладених договорах. Інші права передбачені довіреністю. Враховуючи зміст прав наданих відповідачу 3 на підставі положень ЦПК України відповідач 1, в особі відповідача 3 передав а відповідач 2 прийняла у власність спірну квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу 1 на підставі особистої приватної власності на підставі свідоцтва, шляхом підписання договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом. На підставі п.1 договору відповідач 2 на момент вчинення договору сплатила на розрахунковий рахунок відкритого відповідачем 1 у ПАТ КБ «СТАНДАРТ» за нерухоме майно обумовлену п.3 даного договору ціну у розмірі 503 500, 00 грн. Таким чином, відповідач 2 при укладенні та підписанні договору діяв виключно у межах наданих довіреністю, а дії відповідача 1 про прийняття такого договору до виконання та отримання відповідних грошових коштів за продаж нерухомого майна є його схваленням. Матеріали справи не містять доказів того, що джерелом набуття нерухомого майна були спільні кошти або спільна праця позивача та відповідача 1, таким чином факт придбання нерухомого майна хоча у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача 1, це нерухоме майно не може вважатись об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача 1, а є особистою приватною власністю відповідача 1, за особисті кошти якого воно придбане. Сам факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до п.1.1 договору, також отриманого від ОСОБА_3 копії паспорта відповідач ОСОБА_5 стверджує, що відповідач 1 на момент набуття права власності на спірну квартиру, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і ця квартира не є спільною сумісною власністю. Відповідачем ОСОБА_3 передано третій особі копію паспорта до будь-яких відміток щодо сімейного стану не містилось. Згідно п. 7 договору, квартира вільна та у ній ніхто не зареєстрований. Окрім того, відповідач 3 гарантує, що внаслідок укладання договору не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, а також осіб похилого віку. За вказаних обставин, зазначає, що при укладанні договору відповідач ОСОБА_3 повідомив відповідачам та треті особі, що на момент набуття права власності на нерухоме майно у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував та дане майно не є спільною сумісною власністю, а фактично належить відповідачу на підставі особистої приватної власності на підставі свідоцтва, на підтвердження чого надав копію паспорта без будь-яких відміток щодо сімейного стану, а відповідно до довідки КП «ЖИТЛО-СЕРВІС» квартира вільна та в ній ніхто не зареєстрований, а тому у розділі «Родинні відносини» не відображено перебування відповідача 1 у шлюбних відносинах. Таким чином, наявні матеріали справи свідчать про те, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2013 відповідачі 2,3 та третя особа не знали та не могли знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та про те, що позивач не надавала відповідачу 1 згоду на укладення цього договору, а відповідач 1 у свою чергу приховав цю інформацію не лише не повідомивши про це відповідача 2 та відповідача 3 та третю особу, а повідомив про протилежне, а відтак підстав передбачених нормами ст.ст. 215, 216, 229, 369, ст. 65 СК України для задоволення позовних вимог немає.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна у судові засідання не з'являлась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином, пояснень на позовну заяву від неї не надходило.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 04.06.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 4 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбу з період з 19 березня 1992 року, та станом на день розгляду справи шлюб не розірвано (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_3 у період шлюбу 30.12.2011 з прилюдних торгів проведених Філією 10 ПП «Нива-В.Ш.», придбав квартиру АДРЕСА_1, згідно протоколу №1011332/1 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва від 20.01.2012 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори та підставі акту проведення прилюдних торгів нерухомого майна від 13.01.2012 та ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» посвідчено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Поруч з наведеним, згідно ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК).

Аналогічне положення міститься у ч. 3 ст. 368 ЦК України де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом під час розгляду справи з пояснень позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, подружжя за час перебування шлюбу спільно в інтересах та на користь сім'ї придбали квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти отримані від діяльності фірми заснованої позивачем та відповідачем у США, метою придбання квартири було використання членами сім'ї, таким чином вказане набуте майно є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

11 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_3 надав довіреність посвідчену приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І., якою уповноважив ОСОБА_5 зареєструвати у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження належною йому квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за суму та на умовах на свій розсуд, зокрема укладати договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, передавати вищевказану квартиру в користування, найм (оренду), укладати будь-які інші договори на свій розсуд щодо розпорядження вищевказаною квартирою, проводити розрахунки по укладених договорах. Для чого надав йому право; мата вільний доступ до квартири, представляти мої інтереси в усіх установах, організаціях, адміністраціях, в бюро технічної інвентаризації, в ЖЕКах, органах водо-, електро-, газопостачання, в органах нотаріату та в інших компетентних органах з питань, пов'язаних з укладанням договорів на обслуговування квартири та з питань, пов'язаних з оформленням, збором, отриманням документів, необхідних для укладання договорів, вести від мого імені переговори щодо попереднього погодження питань, пов'язаних із розпорядженням належною мені квартирою, вчиняти від мого імені правочини, подавати та отримувати від його імені заяви, довідки (в тому числі витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку про зареєстрованих /прописаних осіб/, тощо) та документа, розписуватися за нього, підписувати договори щодо розпорядження (продажу, міни, передачі в іпотеку, заставу, оренду тощо) належною йому вищевказаною квартирою, сплачувати за нього будь-які необхідні платежі, отримувати належні йому гроші, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність дійсна до 11.10.2015 (а.с. 11).

В подальшому 19.03.2013 відповідач ОСОБА_3 надав довіреність, якою уповноважив відповідача ОСОБА_5 представляти його інтереси у Державній реєстраційній службі Головного управління юстиції в м. Києві з питань, що стосуються реєстрації речових прав на нерухоме майно, отримання Витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, стосовно квартири АДРЕСА_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, без права її відчуження (а.с. 12).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.01.2017 за клопотанням представника позивача ОСОБА_9, судом було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Гніденко Наталії Юріївни пакет документів по укладанню договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в м. Києві від 24.10.2013 за №1626 (а.с.45).

Як вбачається з нотаріальної справи, 24.10.2013 року з однієї сторони ОСОБА_3, в особі ОСОБА_5, діючого на підставі довіреності посвідченої 11.10.2012 приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І. за реєстровим № 1816, а з другої сторони ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За яким ОСОБА_3 передав (продав), а ОСОБА_4 прийняла у власність (купила) вказану квартиру (а.с. 128).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вказаний договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталією Юріївною та зареєстровано в реєстрі за №1626 (а.с.128). При укладенні вказаного договору ОСОБА_5 надав приватному нотаріусу заяву, в якій стверджував, що його довіритель ОСОБА_3 на час придбання квартири у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував на час набуття права власності на квартиру (а.с.142).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 44858162 від 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2013, серія та номер: 1626, внесла запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 7154327 від 24.10.2013 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру (а.с. 13).

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. А частинами 2 та З цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Наведені положення СК України кореспондують положенням ст.369 ЦК України, відповідно до яких, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Мін'юсту № 296/5 від 22.02.2012), посвідчення договорів про відчуження нерухомості, які підлягають державній реєстрації, здійснюється нотаріусами за місцем їх державної реєстрації або за місцем знаходження (реєстрації) однієї із сторін угоди. При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження нерухомості, що є спільною власністю, потрібна згода всіх власників, яка також оформлюється нотаріусом.

Якщо при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності (пункт 4.6 глави 1 розділу II зазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

У ході судового розгляду при огляді матеріалів нотаріальної справи, вбачається, що ОСОБА_2 письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу від 24.10.2013 спірної квартири не надавала, при цьому нотаріус при вчиненні нотаріальних дій не витребував відповідної заяви другого з подружжя та не пересвідчився у належності ОСОБА_3 вказаної квартири на праві спільної сумісної власності.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Частиною другою ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно пункту 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили,

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі у супереч приписів чинного законодавства порушили право власності позивача, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та вважається цінним майном, а укладений договір купівлі-продажу від 24.10.2013 виходить за межі дрібного побутового, а відтак при його укладенні мала би бути висловлена письмова та нотаріально посвідчена на те згода дружини (позивача) ОСОБА_2

Отже, спірний правочин укладений між відповідачем ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений в порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України та ч. 4 ст. 369 ЦК України, так як квартира, була відчужена без згоди на те позивача, що дає суду підстави для визнання спірного договору недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 24.10.2013, на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Враховуючи встановлені вищевикладені обставини, суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, обставини, на які посилалась позивач у позові, знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, а відчуження квартири на підставі укладеного договіру купівлі-продажу на користь третьої особи, порушує права позивача, щодо володіння, користування та розпоряджання майном на власний розсуд, у зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючить ст.ст. 3-5,13 76-82, 89, 259, 352, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 203, 215, 236, 316, 317, 319, 321, 368, 369, 655, ЦК України, ст.ст. 60; 61, 63, 65 СК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24.10.2013 року між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГНІДЕНКО НАТАЛІЄЮ ЮРІЇВНОЮ та зареєстрований у реєстрі за №1626, недійсним.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ГНІДЕНКО НАТАЛІЇ ЮРІЇВНИ як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7154327 від 24.10.2013 року, яким зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя: