Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 2604/10346/12

провадження № 61-23678 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_3;

представник відповідача - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О., від 1 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 4 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 130 тис. доларів США під 11,04 % річних та кінцевим терміном повернення до 4 червня 2017 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачка взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 березня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 225 976 доларів США, що еквівалентно 1 803 293 грн 75 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості у розмірі 225 976 доларів США, що еквівалентно 1 803 293 грн 75 коп., за кредитним договором від 4 червня 2007 року звернути стягнення на на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу, а також висилити ОСОБА_3 та інших осіб, які проживають в іпотечній квартирі, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Вернидубова Я. І. від 12 квітня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість і відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та задоволення за рахунок продажу вимог у розмірі 1 803 293 грн 75 коп. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 з усіма залежними від неї особами. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушила свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість, розмір якого позивачем доведено, а відповідачем не спростовано. У зв'язку із чим банк має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу, а саме шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від імені відповідача будь-якій третій особі-покупцю на власний розсуд. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходив із того, що встановити дійсний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором за наданими банком доказами не вбачається можливим, оскільки банком було підвищено процентну ставку та з урахуванням висновку судово-економічної експертизи неможливо перевірити, яким чином розподілялись кошти, сплачені позичальником на погашення кредиту, від чого залежить сума заборгованості по тілу кредиту та штрафні санкції. Таким чином, банком не доведено заявлений розмір кредитної заборгованості, що є наслідком відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково не врахував, що обставини укладання кредитного договору та договору іпотеки, їх неналежного виконання та наявності кредитної заборгованості відповідачкою не заперечувалося та визнавалося у судових засіданнях, а тому в силу частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають. Апеляційним судом взято за основу висновок судово-економічної експертизи, відповідно до якої встановити обсяг кредитної заборгованості не вбачається за можливе. Разом з тим вказаний висновок експертизи не підтверджує абсолютної відсутності заборгованості у позичальника перед банком, а лише фіксує неспроможність її визначити. Згідно з положеннями статті 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним, неясним або необґрунтованим, судом може бути призначена додаткова чи повторна експертиза. Апеляційний суд формально розглянув справу, належним чином поряд з іншими доказами не оцінив висновок експертизи, не сприяв у реалізації права сторін на заявлення клопотання про проведення повторної чи додаткової експертизи.

У липні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - подав відзив на касаційну скаргу, у якій зазначав, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості, яку банк просить стягнути з відповідачки. У зв'язку із тим, що відповідачка мала сумніви щодо розміру та розрахунку кредитної заборгованості апеляційним судом було призначено судово-економічну експертизу, за результатами проведення якої було встановлено, що визначити обсяг заборгованості за наявними у матеріалах справи доказами не видається за можливе. Таким чином, банком не доведено розмір кредитної заборгованості, що є обов'язковою умовою для задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, банком не надано доказів, які б підтверджували отримання відповідачкою грошових коштів за кредитним договором.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що4 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 130 тис. доларів США під 11,04 % річних та кінцевим терміном повернення до 4 червня 2017 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачка взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 березня 2012 року за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 225 976 доларів США, що еквівалентно 1 803 293 грн 75 коп.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що банком не доведено розмір кредитної заборгованості, у рахунок погашення якої він просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 30 листопада 2017 року, проведеної у справі за клопотанням представника відповідачки, встановити обсяг заборгованості за наявними у матеріалах справи доказами не видається за можливе, так як банком було підвищено процентну ставку, а тому неможливо перевірити, яким чином розподілялись кошти, сплачені позичальником на погашення кредиту, від чого залежить сума заборгованості по тілу кредиту та штрафні санкції (т. 2, а. с. 149-166).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд, взявши за основу лише вищевказаний висновок експертизи, не врахував, що вона не підтверджує абсолютної відсутності заборгованості у позичальника перед банком, не заперечує її наявності, а лише фіксує неможливість її точного визначення. Зазначене не перешкоджало суду визначити фактичний розмір кредитної заборгованості, який суд би визнав правильним й таким, який відповідає вимогам закону та умовам договору. Визначення розміру кредитної заборгованості є повноваженням суду.

Крім того, згідно з вимогами частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу; висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, також підлягає дослідженню і перевірці.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України 2004 року, якщо висновок експерта буде визнано неповним, неясним або необґрунтованим, судом може бути призначена додаткова чи повторна експертиза.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи письмовими доказами, а тому саме відповідач згідно вимог процесуального законодавства України, якщо він заперечує проти поданих доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року має спростувати її розмір, просити суд про призначення додаткової чи повторної експертизи, так як попередня експертиза, за висновком суду, є неповною.

У зв'язку з наведеним апеляційний суд у порушення вимог статей 10, 57, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, не дав правової оцінки висновку проведеної у справі експертизи, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, взявши за основу лише висновок експертизи, який не підтверджує відсутності заборгованості у позичальника перед банком, не заперечує її наявності, а лише фіксує неможливість її вірного визначення.

Таким чином апеляційний суд не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості, якщо дійшов висновку про укладеність кредитного договору та договору іпотеки.

Отже, апеляційний суд, безспірно вказуючи, що відповідачка порушила умови кредитного договору, відмовив у позові, тим самим спір по суті не вирішив, самоусунувся від ухвалення власного рішення по суті спору з використанням процесуальних прав апеляційного суду при апеляційному перегляді справи (стаття 303 ЦПК України). Цим самим апеляційний суд перешкодив у доступі до правосуддя за захистом порушеного права, так як повторно, з тих самих предмету та підстав, банк захистити свої порушенні права (пред'явити позов) не зможе.

У зв'язку з наведеним оскаржуване судове рішення апеляційного суду не можна вважати законним й обґрунтованим.

Прохання касаційної скарги про залишення рішення районного суду без змін не може бути задоволено, оскільки апеляційний суд не перевірив його на предмет законності і обґрунтованості, а з помилкових і формальних підстав відмовив у позові. При цьому апеляційному суду слід звернути увагу на вимогу позивача про виселення інших осіб, залежних від ОСОБА_3, а також на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-3034цс16 від 5 квітня 2017 року, щодо обраного банком способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу майна від імені відповідача.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк