Справа № 127/7434/18
Провадження № 22-ц/772/1596/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 рокуСправа № 127/7434/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Берегового О.Ю., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Барлінек Інвест» про стягнення недоплачених сум при звільненні,

Рішення ухвалив суддя Король О.П.

Рішення ухвалено о 17.03 год. у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 1 червня 2018 року,

Встановив:

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ТОВ «Барлінек Інвест» про стягнення недоплачених сум при звільненні та середнього заробітку, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 травня 2017 року згідно наказу від 8 травня 2017 року № 1108-к її було звільнено з посади начальника відділу транспорту ТОВ «Барлінек Інвест» згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 вересня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року, її було поновлено на роботі та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 19 856,76 грн. Рішення в частині поновлення її на роботі звернуто до негайного виконання.

12 вересня 2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про виконання рішення суду та допуску її до виконання трудових обов'язків, проте така заява була проігнорована відповідачем та рішення суду виконано не було.

Оскільки відповідач не повідомив її про виконання рішення суду, вона 21 листопада 2017 року звернулася до нього із заявою про поновлення її на роботі та виплату належних їй сум. Тоді їй було надано для ознайомлення наказ № 245-з від 16 листопада 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3.», а також запропоновано надати пояснення щодо відсутності на роботі.

В зв'язку з тим, що відповідач не повідомив її про виконання рішення суду та поновлення її на роботі, що є його обов'язком, вона до 21 листопада 2017 року була у вимушеному прогулі.

22 листопада 2017 року її було звільнено з роботи за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України та виплачено при звільненні 28 147,30 грн.

Проте вважає, що відповідач не розрахувався з нею в повному обсязі. В зв'язку з цим вона двічі зверталася до відповідача із письмовою вимогою про надання детального розрахунку нарахованих та виплачених сум на виконання рішення суду та у зв'язку із звільненням, однак відповіді не отримала.

Вважає, що у зв'язку із звільненням їй повинна бути виплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 6 березня 2017 року по 22 листопада 2017 року (за 13 календарних днів), також повинна бути оплачена робота з 16 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року, так як її невихід на роботу в день видання наказу про її поновлення стався з вини відповідача, який несвоєчасно ознайомив її з цим наказом. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України їй повинен бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 71 день, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати - 236,39 грн.

В зв'язку з цим просила стягнути з відповідача ТОВ «Барлінек Інвест» на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3073,07 грн., заробітну плату в розмірі 1181,95 грн. і середній заробіток в сумі 16 783,69 грн.

7 травня 2018 року позивач ОСОБА_3 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій уточнила розрахунок компенсації за невикористану відпустку та невиплачену заробітну плату за період з 16 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року, зменшивши такі суми; та провела розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 94 дні (за період з 23 листопада 2017 року по 8 травня 2018 року).

В зв'язку з цим просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1674,57 грн., заробітну плату в розмірі 782,25 грн. та середній заробіток в розмірі 22 220,66 грн.

21 травня 2018 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1674,57 грн., заробітну плату в сумі 782,25 грн. та середній заробіток в сумі 24 111,78 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Барлінек Інвест» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1674,57 грн., 54,54 грн. заробітної плати та 1729,11 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку (без визначення податків та інших обов'язкових платежів).

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Барлінек Інвест» в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати в розмірі 727,71 грн. та середнього заробітку в розмірі 22 220,66 грн.

Зазначила, що рішення суду в оскаржуваній частині вважає незаконним та необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідач ТОВ «Барлінек Інвест» подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що апеляційну скаргу не визнає та заперечує проти її задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву і письмових поясненнях, що були подані до суду першої інстанції. Зокрема зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ним було виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі та видано 16 листопада 2017 року відповідний наказ. Кодекс законів про працю не містить прямого обов'язку роботодавця повідомляти працівника про його поновлення на роботі. В свою чергу виконанням позивачем вказаного судового рішення мало б бути прибуття на поновлене робоче місце, чого вона не зробила, в зв'язку з чим відділом кадрів час відсутності ОСОБА_3 на роботі було відображено у табелі обліку використання робочого часу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки її вимоги є безпідставними.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В зв'язку з цим апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в оскаржуваній частині (щодо вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_3 серії БТ-ІІ № НОМЕР_1 позивач з 19 червня 2007 року працювала у ТОВ «Барлінек Інвест» на посадах менеджера-логіста та начальника відділу транспорту (а. с. 10).

10 травня 2017 року позивача було звільнено з роботи в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, ліквідації, реорганізації, банкрутства підприємства, скорочення чисельності штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року, визнано звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлено її на посаді начальника відділу транспорту ТОВ «Барлінек Інвест» і стягнуто з ТОВ «Барлінек Інвест» на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 856,76 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допущено до негайного виконання (а. с. 11-13; 14-18)).

12 вересня 2017 року позивач зверталася до відповідача із заявою, в якій просила виконати рішення суду та допустити її до виконання трудових обов'язків, ознайомивши її з відповідним наказом (а. с. 19).

Наказом ТОВ «Барлінек Інвест» № 245-з від 16 листопада 2017 року скасовано наказ про звільнення ОСОБА_3 від 8 травня 2017 року №1108-к; наказано забезпечити допуск ОСОБА_3 до роботи на посаді начальника відділу транспорту з 16 листопада 2017 року; виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі 30 967,09 грн. за період з 11 травня 2017 року по 15 листопада 2017 року (а. с. 53).

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що їй підлягає виплата заробітної плати за період з 16 листопада 2017 року (з дня видачі наказу про поновлення її на роботі) по 21 листопада 2017 року (день, коли вона приступила до роботи), оскільки цей період вона вважала вимушеним прогулом, який стався не з її вини, в зв'язку з тим, що відповідач не довів своєчасно до її відома наказ про поновлення на роботі.

Як свідчать матеріали справи позивача поновлено на роботі згідно наказу від 16 листопада 2017 року та згідно цього ж наказу їй виплачено компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 11 травня 2017 року по 15 листопада 2017 року, незважаючи на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 вересня 2017 року середній заробіток стягнуто за період до 8 вересня 2017 року.

Позивач ОСОБА_3 приступила до роботи 21 листопада 2017 року, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за листопад 2017 року (а. с. 55) та не заперечується позивачем.

Тобто позивач була відсутня на роботі 3 робочих дні (16 листопада 2017, 17 листопада 2017 року та 20 листопада 2017 року), за якій їй не проведено нарахування заробітної плати.

Доводи позивача в тому, що зазначені три робочих дні, коли вона була відсутня на робочому місці, є вимушеним прогулом, оскільки відповідач не ознайомив її із наказом про поновлення на роботі, є безпідставними з огляду на те, що законодавство про працю не вимагає від роботодавця повідомляти поновленому за рішенням суду працівникові про винесення відповідного наказу. Позивач, будучи обізнаною про ухвалення судом рішення про поновлення її на роботі, повинна з'явитися на своє робоче місце. У разі, коли працівник не з'явився на роботі, роботодавець не несе жодної відповідальності за це.

За таких обставин апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову в цій частині і стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати в розмірі 54,54 грн., виходячи із того, що за 2 робочих дні позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата у розмірі, який є меншим від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 2017 рік.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що лише ознайомлення належним чином з наказом про поновлення її на роботі та внесення відповідного запису до її трудової книжки засвідчує факт виконання відповідачем рішення Вінницького міського суду від 8 вересня 2017 року та може породжувати права та обов'язки для позивача, є безпідставними, спростовуються вищевикладеним, зокрема тим, що виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження роботодавцем.

Також апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані сума, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи розмір невиплачених позивачу ОСОБА_3 при звільненні сум (1729,11 грн.), та те, що ця сума є досить незначною порівняно із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зменшення розміру середнього заробітку до суми основного боргу - 1729,11 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильних висновків суду не спростовують.

За наведених обставин суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:О.Ю. Береговий
В.В. Сопрун

Повне судове рішення складено 23 липня 2018 року

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська