ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 636/2594/17

Провадження № 22ц/790/2698/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21 лютого 2018 року в складі судді Оболєнської С.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

31 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 водонагрівач ROUND, стінку «Каспій», стіл комп'ютерний «Менеджер», та провести їх розподіл в рівних частках відповідно до їх дійсної вартості на час розгляду справи, припинивши право спільної сумісної власності на них; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, в розмірі 50085 грн., стягнути судовий збір з відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3. На даний час в провадженні Чугуївського міського суду Харківської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

17 липня 2015 року сторонами було придбано легковий автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який було вирішено оформити на відповідача.

Також за час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: пральна машина SATURN, журнальний стіл у 2011 році, диван у 2014 році, комод у 2015 році, холодильник NORD у 2015 році, водонагрівач ROUND у 2016 році, стінку «Каспій» у 2016 році, стіл комп'ютерний «Менеджер» у 2016 році.

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є їх спільною власністю, між ними не досягнуто.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив виділити із загального спільного майна подружжя у його власність майно: телевізор Samsung Смарт ТВ UЕ32К5500ВU, пилосос Samsung модель NС-5853, меблі для кухні /комплект/, килим штучний /4мх2м/, стільці кухонні 5 шт., стіл кухонний /столовий/, комп'ютер стаціонарний LG, диван /канапе/, принтер лазерний Samsung МL-2015, обігрівач електричний /камін ЕWT CLIMA, на загальну суму 28 935 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 25 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 вересня 2017 року шлюб між ними було розірвано.

На праві спільної сумісної власності ним належить таке майно: телевізор Samsung Смарт ТВ UЕ32К5500ВU, пилосос Samsung модель NС-5853, меблі для кухні /комплект/, килим штучний /4мх2м/, стільці кухонні 5 шт., стіл кухонний /столовий/, комп'ютер стаціонарний LG, диван /канапе/, принтер лазерний Samsung МL-2015, обігрівач електричний /камін ЕWT CLIMA.

Відповідно до оцінки загальна сума майна складає 28 935 грн.

Провести поділ спільного сумісного майна в добровільному порядку сторонам не вдається, виникає спір.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості ? частини транспортного засобу марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 50 085 (п'ятдесят тисяч вісімдесят п'ять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 554 (п'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за час перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1., однак після відкриття провадження судом по даній справі та отримання відповідачем ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження та судової повістки 22.08.2017 року, через два тижні спірний автомобіль проданий ОСОБА_4

Оскільки транспортний засіб проданий, а питання про визнання договору недійсним сторонами не ставиться, суд вважав за можливе стягнути ? дійсної вартості автомобіля, яка визначена суб'єктом оціночної діяльності, а саме 50 085 грн.

Позовні вимоги щодо поділу водонагрівача ROUND, стінки «Каспій», стола комп'ютерного «Менеджер» та позовні вимоги, викладені в зустрічному позові стосовно рухомого майна, а саме: телевізора Samsung Смарт ТВ UЕ32К5500ВU, пилососа Samsung модель NС-5853, меблі для кухні /комплект/, килима штучного /4мх2м/, стільців кухонних 5 шт., столу кухонного /столовий/, комп'ютера стаціонарного LG, дивана /канапе/, принтера лазерного Samsung МL-2015, обігрівача електричного / камін ЕWT CLIMA не можуть бути включені до переліку майна, що підлягає поділу між сторонами, оскільки відсутні докази того, що таке майно ними придбавалося у власність, існує в натурі і перебуває у користуванні або володінні одного із подружжя на момент поділу.

Отже, суд першої інстанції дійшов в висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю, що не позбавляє сторін права повторного звернення до суду з такими вимогами.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21 лютого 2018 року, в якій просив скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити, виділивши йому з сумісного майна подружжя у власність майно на суму 22 550 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права.

Апелянт вважає, що правочин - договір купівлі - продажу автомобіля не був визнаний недійсним, тому автомобіль належить третій особі, не є предметом спільної власності сторін. Присудження грошової компенсації одному із подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, такі кошти не вносились, при ухваленні рішення порушено п. 5 ст. 71 СК України.

Крім того, апелянт зазначає, що загальна сума придбаного сторонами майна, за виключенням вартості машини, складає 41 310 грн., яке знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_1, оцінки вартості майна знаходяться в матеріалах справи.

Вважає необгрунтованою суму стягнення 50 085 грн., коли машина продана по ринковій вартості за 35 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Апеляційного суду Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

08 червня 2018 року ОСОБА_1 подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що з апеляційною скаргою не погоджується, вважає її необґрунтованою, з позовною заявою про розірвання шлюбу звернулася до суду 27 липня 2017 року, шлюб було розірвано лише 08 вересня 2017 року, отже, посилання ОСОБА_2 на те, що на момент відчуження автомобіля вони фактично перебували у шлюбі не відповідає дійсності, оскільки почали проживати окремо задовго до подання позову до суду.

Також зазначила, що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі (правовий висновок ВСУ у справі № 6-1587цс16), просила взяти до уваги, що будь-якої письмової чи усної згоди на відчуження автомобіля нею не надавалося, а його відчуження відбулося не в інтересах сім'ї, а лише з корисливих мотивів апелянта та з метою уникнення поділу майна.

ОСОБА_1 посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, в якій зазначено, що розпорядження майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Твердження апелянта про те, що договір купівлі-продажу не був визнаний недійсним, тому на час розгляду справи спірний автомобіль належний іншій особі, не є предметом спільної сумісної власності та не є предметом поділу вважає необгрунтованими, оскільки у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Також ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-1587цс16.

Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та законно стягнув з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості ? частини транспортного засобу DAEWOO Lanos, який був відчужений без згоди її згоди.

Посилаючись на п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», просила взяти суд до уваги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції будь-яких заперечень щодо оцінки автомобіля ОСОБА_2 не подавав та не заперечував проти такої вартості автомобіля, своєї оцінки суду не надав.

Щодо зустрічних позовних вимог зазначила, що телевізор Samsung куплений третьою особою ОСОБА_5 в кредит; комп'ютер стаціонарний LG, принтер лазерний Samsung МL-2015 куплений до шлюбу 19 березня 2018 року; диван /канапе/ куплений третьою особою ОСОБА_5 в кредит.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 25 вересня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 08 вересня 2017 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області розірвано. (а.с.60).

Від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4. (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що під час шлюбу сторони придбали рухоме майно, автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру в Харківської області МВС України від 20.09.2017 року № 31/20 підтверджено, що 17 липня 2015 року легковий автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був зареєстрований на ОСОБА_2

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доводи апелянта про те, що правочин - договір купівлі - продажу автомобіля не був визнаний недійсним, тому автомобіль належить третій особі, не є предметом спільної власності сторін, не відповідають обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, а також визнано сторонами, під час шлюбу сторони придбали рухоме майно - автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Після відкриття провадження судом по даній справі та отримання відповідачем ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження та судової повістки 22 серпня 2017 року, через два тижні , а саме 05 вересня 2017 року, спірний автомобіль проданий ОСОБА_4

05 вересня 2017 року вищевказаний транспортний засіб перереєстровано на ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 352/17/004783 від 05 вересня 2017 року, оформленого у Торгівельній фірмі «Автолюбитель». Вартість автомобіля за договором зазначена 35000 грн. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5, номерні знаки не змінювались. (а.с.38-39, 40, 86).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлю домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховані його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 6-486цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що суди дійшли правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідачка розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на ? грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16: відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі - продажу транспортного засобу DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був укладений 05 вересня 2017 року (а. с. 40), тобто сторони на цей час ще перебували у шлюбі, оскільки шлюб був розірваний рішенням суду від 08 вересня 2017 року.

Доказів того, що відчуження було здійснено за згодою ОСОБА_1 та грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї матеріали справи не містять.

Твердження апелянта про те, що сума стягнення в розмірі 50 085 грн. є необгрунтованою, так як машина продана по ринковій вартості за 35 000 грн., а суд взяв до уваги оцінку майна від 17 липня 2017 року, суд апеляційної інстанції не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до довідки суб'єкта оціночної діяльності від 17 липня 2017 року вартість автомобіля марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, становить 100 170,00 грн., яка була додана ОСОБА_1 в якості доказу разом з позовною заявою до суду першої інстанції. (а.с. 14-16).

Згідно п. 3.1 договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05 вересня 2017 року за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 35 000 грн. (а.с. 40), тобто така сума була визначена за згодою сторін договору купівлі-продажу.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції будь-яких заперечень щодо оцінки автомобіля ОСОБА_2 не подавав та не заперечував проти такої вартості автомобіля, своєї оцінки суду не надав.

Оскільки транспортний засіб проданий, згоди щодо визначення його вартості сторони не дійшли, суд вважав за можливе стягнути 1/2 дійсної вартості автомобіля, яка визначена суб'єктом оціночної діяльності, а саме 50 085 грн.

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до вимог статті 178 ЦПК у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Відзив повинен містити, зокрема, обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання;

Згідно вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Звіт, який був зроблений 19 березня 2018 року, згідно якого вартість автомобіля складає 40 780 грн. 00 коп., який був доданий ОСОБА_2 до апеляційної скарги, в якості доказу суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки відповідно зазначених вище вимог закону, докази подаються сторонами до суду першої інстанції, при цьому позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач - разом з поданням відзиву.

Крім того, звіт про оцінку майна здійснено станом на 19 березня 2018 року, тобто після ухвалення судового рішення, на замовлення власника майна ОСОБА_4 Звіт не встановлював вартість автомобіля на час розгляду справи.

Звіт не був наданий до суду під час розгляду справи судом, до відзиву відповідач цей доказ не додав, доказів про неможливість його подання із зазначенням причин неподання ОСОБА_2 до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції також не подав, тому суд першої інстанції, виходячи з вартості автомобіля, встановленій відповідно до довідки про вартість автотранспорту від 17 липня 2017 року, яка була додана до позовної заяви, правильно стягнув на користь ОСОБА_1 ? частину вартості автомобіля в сумі 50 085 грн.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено під час судового розгляду та підтверджується наданими до відзиву ОСОБА_1 доказами та наявними в матеріалах справи квитанціями, телевізор Samsung куплений третьою особою ОСОБА_5 в кредит; комп'ютер стаціонарний LG, принтер лазерний Samsung МL-2015 куплени й до шлюбу 19 березня 2018 року; диван /канапе/ куплений третьою особою ОСОБА_5 в кредит.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу водонагрівача ROUND, стінки «Каспій», стола комп'ютерного «Менеджер» та позовні вимоги, викладені в зустрічному позові ОСОБА_2 стосовно рухомого майна, а саме: телевізора Samsung Смарт ТВ UЕ32К5500ВU, пилососа Samsung модель NС-5853, меблі для кухні /комплект/, килима штучного /4мх2м/, стільців кухонних 5 шт., столу кухонного /столовий/, комп'ютера стаціонарного LG, дивана /канапе/, принтера лазерного Samsung МL-2015, обігрівача електричного / камін ЕWT CLIMA не можуть бути включені до переліку майна, що підлягає поділу між сторонами, оскільки відсутні докази того, що таке майно ними придбавалося у власність, існує в натурі і перебуває у користуванні або володінні одного із подружжя на момент поділу, отже, вони є недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у справі.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду відповідає встановленим обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -

Судді: