АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3658/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Рейнарт І.М.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Волошина В.О., -

встановила:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-009/185/2006 від 23 березня 2006 року у розмірі 41 959 дол. 61 цент США та 159 грн 84 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PСL-009/185/2006 від 23 березня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком Золтаном Золтановичем, зареєстровано в реєстрі № 1596, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири на рівні 758 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» судовий збір у розмірі 3 654 грн 00 коп.; вартість проведення судової експертизи у розмірі 4 228 грн 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду і ухвалити нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах без визначення конкретної початкової ціни, та відстрочити виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник ПАТ «ОТП Банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-009/185/2006.

Сума кредиту: 42 942,00 дол. США.

Цільове призначення: купівля нерухомого майна.

Відсоткова ставка: 6,50+ FIDR.

Дата остаточного повернення кредиту: 23 березня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 23 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №PСL-009/185/2006, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 6.2. договору, іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин:

- несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі;

- порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов'язань за ст. 5 договору іпотеки;

- інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Згідно п. 4.4. договору вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, та становить 255 126 грн 00 коп. На вимогу іпотекодержателя іпотекодавець зобов'язаний за власний рахунок провести незалежну оцінку предмета іпотеки, згідно з вимогами чинного законодавства України. Іпотекодержатель залишає за собою право самостійно замовити проведення незалежної оцінки предмету іпотеки.

Станом на 21 травня 2015 року, у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитом № ML-009/185/2006 від 23 березня 2006 року виникла заборгованість в розмірі 41 959,61 дол. США та 159 грн 84 коп., з яких:

- заборгованість за кредитом в сумі 36 622,47 дол. США;

- заборгованість по відсоткам в сумі 5 337,14 дол. США;

- заборгованість по штрафним санкціям в сумі 159 грн 84 коп.

Банком направлялось ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іпотечне повідомлення по кредитному договору вих. №73-12-12-4-10/3415 від 07 серпня 2015 року, вих. №73-12-12-4-10/3416 від 07 серпня 2015 року, вих. №73-12-12-4-10/3424 від 07 серпня 2015 року.

Іпотечне повідомлення не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вирішуючи спір, суд врахував вищенаведені вимоги закону, та обґрунтовано звернув стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідачем неналежним чином виконуються умови укладеного договору.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на наступне.

Так, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З наявних у справі доказів вбачається, що на момент укладення договору іпотеки, ОСОБА_1 мала на праві власності також квартиру АДРЕСА_2, яку у 2014 року подарувала, що дає підстави вважати про штучне створення відповідачем умов, за яких предмет іпотеки став єдиним її нерухомим майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно визначена ціна предмету іпотеки, колегія суддів не приймає, оскільки при визначенні ціни предмету іпотеки, судом взято до уваги висновок експертизи № 8522/16-42 від 13 січня 2017 року про ринкову вартість предмету іпотеки, що не суперечить вимогам закону.

Так, згідно ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

При цьому відповідно до ст. ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду від 08 червня 2017 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 липня 2018 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: Н.В. Поліщук

І.М. Рейнарт