Справа № 751/1095/18 Провадження № 22-ц/795/832/2018 Головуючий у I інстанції - Маслюк Н. В. Доповідач - Бечко Є. М.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Чернігівський»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 26 квітня 2018 року, ухвалене в складі судді Маслюк Н.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Чернігівський» про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

дата складання повного тексту: 01 травня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання дій ТОВ «ТД Чернігівський» протиправними і такими, що порушують норми діючого трудового законодавства, та просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1311 грн. 01 коп. (сума до виплати, без врахування обов'язкових платежів); заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 2009 грн. 41 коп. (сума до виплати, без врахування обов'язкових платежів) та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі - 74484 грн. 44 коп. (сума до виплати, без врахування обов'язкових платежів).

Позов мотивований тим, що 19 червня 2014 року позивач був прийнятий на посаду менеджера зі збуту в оптовій торгівлі ТОВ «Торгівельний Дім Чернігівський», а 24 квітня 2015 року його було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. Зазначає, що після звільнення не отримав всіх належних сум, а саме: не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку, не в повному обсязі виплачена заробітна плата. Вказує, що у вересні, жовтні 2014 року, січні та березні 2015 року йому була виплачена заробітна плата у меншому розмірі у порівнянні з попередніми місяцями. В той же час ніяких повідомлень за два місяці про зміну умов праці у бік погіршення не було. Враховуючи, що у день звільненні не проведено повного розрахунку, тому просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 26 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ТД «Чернігівський» про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по даній справі, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приймаючи і беручи до уваги докази відповідача: накази про преміювання, табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листки та наказ про роботу у святкові дні, суд повністю проігнорував те, що одержані вони з порушення порядку, встановленого законом (подані не разом з відзивом у строк встановлений для подання, а частково в першому судовому засіданні, частково направлені поштою в квітні 2018 року, при цьому жодних заяв про поновлення пропущеного процесуального строку, як і будь-яких обґрунтувань стосовно неможливості їх подання у встановлений строк, відповідачем не надавалося), а тому відповідно до ст.78 ЦПК України дані докази є недопустимими і судом до уваги не повинні були братися.

Також ОСОБА_1 вважає, що судом невірно було прийнято до уваги накази про прийняття та про звільнення з роботи, накази про покладання виконання обов'язків начальника відділу, довідка від 16 березня 2018 року, розрахунок середнього заробітку від 23 квітня 2015 року та наказ №25/1-к від 05 березня 2015 року, оскільки вони є неналежними доказами. Вважає, що жоден з наведених відповідачем і взятих до уваги судом документів не відповідає типовій формі встановленій законодавством, не містять ані даних про факт нарахування премій та компенсації за невикористану відпустку, ні всіх обов'язкових реквізитів необхідних для первинних документів.

Апелянт вважає, що встановлюючи факт зменшення розміру заробітної плати в січні 2015 року в зв'язку із меншою кількістю фактично відпрацьованих днів суд посилається на наказ про роботу у святкові дні від 30 грудня 2014 року, але при цьому суд повністю ігнорує вимоги ст.67 КЗпП України, якими зобов'язано роботодавця видати такий наказ не пізніше ніж за два місяці, а не за два дні, що лише підтверджує посилання про незаконне зменшення розміру заробітної плати без будь-яких повідомлень за два дні.

Також особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається, що встановлюючи факт виплати йому при звільненні компенсації за невикористану відпустку, суд не зважає на те, що розмір заробітної плати за відпрацьовані в квітні дні значно менший від встановленого, хоча в наданій ним довідці форми ОК-7 зазначена кількість днів стажу, 24 дні.

ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду, що він виконував обов'язки начальнику відділу до 05 березня 2015 року, оскільки наказ про звільнення від 05 березня 2015 року №25/1-к скасований наказом про звільнення від 24 квітня 2015 року (про що свідчить відмітка в трудовій книжці).

Не погоджується ОСОБА_1 і з висновком про правомірність нарахованої заробітної плати.

У наданий судом строк ТОВ «ТД «Чернігівський» подав відзив на апеляційну скаргу, в задоволенні якої просив відмовити, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін. Зазначає, що докази були подані у відповідності до ч.10 ст.83 ЦПК України; інформація з пенсійного фонду про виплату позивачу в квітні 2472 грн. 96 коп. не містить розшифрування нарахованих сум, а лише вказується загальна сума та посилання позивача, що ця сума є заробітною платою за 17 робочих днів у квітні 2015 року є необґрунтованими. Згідно розрахунку при звільненні позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1733 грн. 76 коп. за весь період роботи на підприємстві та 739 грн. 20 коп. за 10 робочих днів, що підтверджується табелем робочого часу, що загалом і складає 2472 грн. 96 коп., тобто підприємство повністю розрахувалось із позивачем в останній його робочий день. Посилання позивача на зменшення розміру заробітної плати у вересні та жовтні 2014 року в порівнянні із серпнем 2014 року є безпідставними, оскільки у липні та серпні йому була нарахована премія у розмірі 592 грн. 73 коп. та 843 грн. 70 коп. За час роботи позивача відбулися зміни розміру тарифної ставки, однак дані зміни були в бік покращення умов, порушень не відбулось оскільки закон забороняє в односторонньому порядку зменшувати розмір оплати праці та не містить заборони на збільшення розміру. Крім того, ТОВ ТД «Чернігівський» вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був 19 червня 2014 року прийнятий на роботу в ТОВ «ТД «Чернігівський» на посаду менеджер (управитель) в оптовій торгівлі, що підтверджується копією трудової книжки та наказом (розпорядженням) №ТДЧ0082-к (а.с.7-10, 32).

Згідно штатного розкладу з 01 квітня 2014 року менеджеру із збуту в оптовій торгівлі погоджено тарифну ставку 8,89 грн (а.с.23).

Згідно довідки про заробітну ОСОБА_1 в червні 2014 року нараховано 784 грн. 45 коп., утримано 50 грн. 32 коп. та виплачено 734 грн. 13 коп.; в липні 2014 року нараховано 2246 грн. 89 коп., утримано 405 грн. 79 коп. та виплачено 1841 грн. 10 коп.; в серпні 2014 року нараховано 2282 грн. 10 коп., утримано 446 грн. 38 коп. та виплачено 1835 грн. 72 коп.; в вересні 2014 року нараховано 1591 грн. 04 коп., утримано 219 грн. 86 коп. та виплачено 1371 грн. 18 коп.; в жовтні 2014 року нараховано 1663 грн. 36 коп., утримано 234 грн. та виплачено 1429 грн. 36 коп.; в листопаді 2014 року нараховано 2419 грн. 60 коп., утримано 473 грн. 27 коп. та виплачено 1946 грн. 33 коп.; в грудні 2014 року нараховано 3167 грн. 68 коп., утримано 619 грн. 61 коп. та виплачено 2458 грн. 07 коп.; в січні 2015 року нараховано 2082 грн., утримано 1289 грн. 29 коп. та виплачено 792 грн. 72 коп.; в лютому 2015 року нараховано 2451 грн. 60 коп., утримано 479 грн. 53 коп. та виплачено 1972 грн. 07 коп.; в березні 2015 року нараховано 1600 грн. 98 коп., утримано 221 грн. 80 коп. та виплачено 1379 грн. 18 коп.; в квітні 2015 року нараховано 2472 грн. 96 коп., утримано 483 грн. 71 коп. та виплачено 1989 грн. 25 коп. (а.с.24).

Дані суми узгоджуються з розрахунковими листами (а.с.56-66)

Згідно журналу видачі трудових книжок ОСОБА_1 отримав свою трудову книжку 24 квітня 2015 року (а.с.25).

З відомості на виплату грошей №193 за квітень 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховано 1264 грн. 07 коп. (а.с.26); з відомості на виплату грошей №164 за квітень 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховано 2104 грн. 36 коп. (а.с.27), а з розрахунку при звільненні №ТДЧ00000033 від 23 квітня 2015 року при звільненні ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1733 грн. 76 коп. за весь період роботи (а.с.28).

Судом першої інстанції встановлено, що у день звільнення 24 квітня 2015 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку та борг по заробітній платі в сумі 3368 грн. 43 коп., що підтверджується відомостями про виплату грошей №164 від 07 квітня 2015 року та №193 від 24 квітня 2015 року (а.с.26, 27) та його підписом в них, що підтверджує отримання коштів.

ОСОБА_1 подав заяву про звільнення 20 квітня 2015 року (а.с.30) та 24 квітня 2015 року за ст.38 КЗпП видано наказ про припинення трудового договору з менеджером (управителем) в оптовій торгівлі (а.с.29).

Під час роботи на підприємстві, у період з 10 листопада 2014 року до 05 березня 2015 року на позивача було покладено виконання обов'язків начальника відділу. Даний факт підтверджується наказами №149/1-к від 10 листопада 2014 року (а.с.34), №22/1-к від 20 лютого 2015 року (а.с.33). Також згідно наказу №ЧТД 25/1-к 05 березня 2015 року припинено трудовий договір з начальником відділу оптової торгівлі ОСОБА_1 (а.с.31).

Відповідно до розрахункових листів, табелів обліку робочого часу та довідки від 16 березні 2018 року у спірні місяці: вересні, жовтні 2014 року, січні та березні 2015 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата згідно посадового окладу (а.с.24, 57-68).

Також матеріали справи містять табелі обліку використання робочого часу, з яких вбачається, що в квітні 2015 року ОСОБА_1 відпрацював 10 робочих днів (а.с.39), в січні 2015 року - 15 робочих днів (а.с.40).

Згідно наказу №137 від 30 грудня 2014 року встановлено, що для працівників підприємства вважаються вихідними днями період з 01 по 11 січня 2015 року, з 12 січня 2015 року - звичайний режим роботи, що узгоджується з табелем обліку робочого часу (а.с.41).

Також згідно наказу №110 від вересня 2014 року по підприємству за серпень 2014 рік ОСОБА_1 надано премію в сумі 843 грн. 70 коп. (а.с.42), згідно наказу №93 від 10 серпня 2014 року премію в сумі 592 грн. 73 коп. (а.с.43), згідно наказу №82 - 290 грн. (а.с.44)

Інших, будь-яких доказів сторонами до суду першої інстанції подано не було, дані обставини встановлені судом першої інстанції належним чином.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували протиправні дії відповідача, дані обставини не знайшли свого підтвердження і в судовому засіданні, ці твердження позивача спростовуються наданими відповідачем документами, з яких вбачається, що відповідачем в повному обсязі проведено нарахування та виплату заробітної плати у спірні місяці, виплачені всі суми, що належать йому при звільненні, в тому числі і компенсація за невикористану відпустку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Предметом доказування у даній справі є наявність складу юридичного правопорушення трудових прав ОСОБА_1, як працівника, щодо невиплати йому на день звільнення всіх сум, що належать позивачу, у тому числі заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, при цьому позивач повинен підтвердити належними та допустимими доказами вищезазначені обставини, у свою чергу відповідач повинен довести, що порушення трудових прав позивача (при наявності) відбулося не з вини відповідача та свої заперечення підтвердити належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що докази, надані відповідачем, приєднані до матеріалів справи в порушення вимог закону та згідно ст.78 ЦПК України є недопустимими і судом до уваги не повинні були братися, колегія суддів відхиляє, оскільки, докази були подані у відповідності до ч.10 ст.83 ЦПК України. Крім того, накази про преміювання, табелі обліку використання робочого часу та наказ про роботу у святкові дні були долучені в судовому засіданні 26 березня 2018 року, а для подання розрахункових листків було відкладено розгляд справи та, крім того, дані розрахункові листки повністю відповідають довідці про доходи, поданій при поданні відзиву.

Доводи ОСОБА_1, що накази про прийняття та про звільнення з роботи, накази про покладання виконання обов'язків начальника відділу та інші перелічені ним документи не відповідають типовій формі встановленій законодавством, суд не приймає до уваги, оскільки не погоджуючись з формою документів, позивач підписав власноручно про ознайомлення з тим же наказом про прийняття, про звільнення, про покладення обов'язків, а не оскаржив їх з моменту винесення.

Колегія суддів не може погодитись і з доводами апеляційної скарги, що встановлюючи факт зменшення розміру заробітної плати в січні 2015 року в зв'язку із меншою кількістю фактично відпрацьованих днів суд посилається на наказ про роботу у святкові дні від 30 грудня 2014 року, але при цьому суд ігнорує вимоги ст.67 КЗпП України, якими зобов'язано роботодавця видати такий наказ не пізніше ніж за два місяці, виходячи з наступного.

Дійсно вбачається, що наказ про додаткові вихідні було винесено лише за 20 дні до вихідних. Схоже, що керівник підприємства визначив наказом робочі дні, 02, 05, 06, 08, 09 січня 2015 року, вихідним для того, щоб працівники підприємства отримали невелику «відпустку» з 01 до 11 січня, адже 01 та 07 січня - вихідні. Але про те, що дані дні мають бути на підприємстві вихідним без перенесення на інші робочі дні, треба було попередити працівників не пізніше ніж за два місяці до вказаної дати, оскільки це зміна істотних у мов праці (ст.32 КЗпП). Щороку за рекомендаціями КМУ з метою створення сприятливих умов для використання святкових і неробочих днів переносяться вихідні та робочі дні, що йдуть перед чи за святковими днями. В таких випадках КМУ не пізніше ніж за три місяці до цих днів затверджує постанову з рекомендаціями щодо перенесення вихідних і робочих днів, а на її підставі роботодавці не пізніше ніж за два місяці до таких днів видають накази та погоджують їх із виборними органами первинних профспілкових організацій (ч.5 ст.67 КЗпП України). Усіх працівників підприємства ознайомлюють із наказом про перенесення вихідних і робочих днів. Зазвичай у таких випадках працівники нічого не втрачають у зарплаті. В ситуації, що розглядається, 01 січня, та 07 січня 2015 року - вихідні, а 02, 08, 09 січня мали можливість перенести на іншу дату. Згідно розпорядження КМУ від 12 листопада 2014 року №1084-р рекомендовано перенесення вихідних днів 2015 року: п'ятниці 2 січня - на суботу 17 січня; четверга 8 січня - на суботу 31 січня; п'ятниці 9 січня - на суботу 14 лютого. Ці дні ураховані у нормах тривалості робочого часу на 2015 року і мали бути враховані у нормах робочого часу, які затверджуються на початку року кожним підприємством, однак з табелю робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 не відпрацьовував дані дні в будь-який інший вихідний, не встановлено це і наказом по підприємству. Якщо керівник вирішив зробити вихідними дані дні, це призводить до зменшення норми робочого часу у січні, а відтак працівники, які отримують оклад і повністю відпрацювали норму робочого часу мали б отримати повний оклад, порушення з боку роботодавця призводять до того, що новий вихідний стає завуальованою формою відпустки «за свій рахунок». І якщо працівники справді отримають меншу зарплату, то це можна трактувати як виплату зарплати не в повному обсязі, що тягне за собою штраф у розмірі трьох мінімальних зарплат на момент виявлення (ст.265 КЗпП).

Однак, наказ про встановлення додаткових вихідних ні ОСОБА_1, ні жодним іншим працівником підприємства не оскаржувався. Більш того, позивач не вийшов в дані дні на роботу, тому колегія суддів вважає, що його влаштовував на той час даний наказ.

Доводи апеляційної скарги, що наказ про покладення обов'язків начальника відділу продажу ковбасних виробів скасований лише наказом від 24 квітня 2015 року (про що свідчить відмітка в трудовій книжці), не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять наказ №ЧТД25/1-к від 05 березня 2015 року, згідно якого припинено трудовий договір з ОСОБА_1, як начальником відділу оптової торгівлі, проте підставою є заява за власним бажанням. Крім того, позивач особисто ознайомлений з даним наказом (а.с.31).

Інші доводи також не спростовують вірного по суті рішення та ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем норм права.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості ТОВ «ТД «Чернігівський» перед позивачем по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а тому і підстав вважати порушеними його трудові права на час розгляду справи немає.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року у справі N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак матеріали справи не містять будь-якого звернення ОСОБА_1 з заявою про перерахунок сум, з якими він не погоджується, а також відмови відповідача провести перерахунок.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 26 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2018 року.

Головуючий:Судді: