Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 199/5747/16-ц

провадження № 61-24238 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Скрипник О. Г. від 2 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., від 18 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 липня 2000 року по 15 січня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано 15 січня 2015 року. Шлюбні відносини фактично припинилися у жовтні 2014 року, відповідачка забрала свої речі та виїхала з квартири, проте з реєстраційного обліку не знялася, у зв'язку з чим він був вимушений сплачувати платежі за житлово-комунальні послуги з урахування зареєстрованої в квартирі відповідачки (експлуатація житлового будинку, вивіз сміття, опалення).

Крім того, позивач зазначав, що за весь період реєстрації в квартирі відповідачка жодного разу не запропонувала йому будь-якої допомоги щодо оплати комунальних послуг та, починаючи з 15 січня 2015 року по день подачі позову, він сплатив за себе та за відповідачку 13 461 грн 25 коп.

Посилаючись на те, що він виконав солідарний обов'язок зі сплати житлово-комунальних послуг, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 1/2 частину грошових коштів, сплачених ним за житлово-комунальні послуги, у розмірі 6 730 грн 62 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 6 730 грн 62 коп. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 виконав солідарний обов'язок щодо сплати за житлово-комунальні послуги за ОСОБА_5, яка зареєстрована у квартирі, а тому він має право вимагати з неї половину вартості витрат, понесених ним. Доказів того, що відповідачка зверталася до комунальних служб із заявою про те, що вона у квартирі позивача не проживає, нею не надано.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилено.Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідачка зареєстрована у квартирі позивача, проте у ній не проживає, а тягар утримання всієї квартири несе позивач як за себе так і за неї. У зв'язку цим позивач, який виконав солідарний обов'язок, має право вимагати компенсацію понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не враховували доводів відповідачки про те, що вона не проживає у квартирі позивача саме з його вини, оскільки він не допускає її цього житла, до якого вона вселилася у законному порядку та має право проживати у ньому, як колишній член сім'ї власника, а тому вона не користується житлово-комунальними послугами та не повинна за них сплачувати. Те, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, підтверджується преюдиційним рішенням суду від 21 листопада 2016 року, яким її зустрічний позов до позивача про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення задоволено, а у задоволенні позову позивача до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено. Крім того, суди належним чином не дослідили докази, надані позивачем на підтвердження понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Відповідачка мала можливість подати до відповідних житлово-комунальних організацій письмові заяви для здійснення перерахунку розміру оплати за житлові-комунальні послуги у зв'язку з її відсутністю за вказаною адресою, проте вона таким правом не скористалася. У зв'язку з цим настали негативні для нього наслідки у вигляді нарахування сум за житлові-комунальні послуги, які він оплачував з урахуванням реєстрації відповідачки. На підтвердження понесених витрат за оплату житлово-комунальних послуг ним було надано квитанції про їх сплату, які судом перевірені та належним чином оцінені.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судом установлено, що з 28 липня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 січня 2015 року, та проживали у АДРЕСА_1.

Вказана вище квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а. с. 5).

Починаючи з жовтня 2014 року, ОСОБА_5 у квартирі не проживає, жилою площею квартири не користується, проте з реєстраційного обліку не знялася, у зв'язку з чим на неї, як на зареєстровану у житловому приміщенні особу, нараховується плата за житлово-комунальні послуги (а. с. 7).

Судом також встановлено, що з 15 січня 2015 року по 12 серпня 2016 року ОСОБА_3сплатив за житлово-комунальні послуги 13 361 грн 25 коп. (а. с. 8-43).

Відповідно до статті 151 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї на безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

За таких обставин суди,на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли до правильного висновку проте, що ОСОБА_3, оплативши з 15 січня 2015 року по 12 серпня 2016 року витрати за житлово-комунальні послуги, які обчислені з урахуванням зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, тобто і на відповідачку, виконав солідарний обов'язок за ОСОБА_5, яка зареєстрована у його квартирі, проте у ній не проживає. Отже, він має право вимагати стягнення половини вартості витрат, понесених ним на утримання майна.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка не проживає у квартирі позивача, не користується наданими житлово-комунальними послугами, а тому не повинна за них сплачувати, безпідставні, так як вона зареєстрована у вищевказаній квартирі, а доказів документального оформлення комунальними органами її непроживання у ній (пункт 6 частина перша статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») нею не надано. Такі докази замість неї позивач у силу закону не міг подати.

Посилання касаційної скарги про те, що саме через неправомірні дії позивача ОСОБА_5не проживає і не користується житлово-комунальними послугами, не є підставою для відмови в позові. Наявність між ними судових справ є реалізацією права на судовий захист, що гарантовано статтями 55, 124 Конституції України, і не є підставою не виконувати свій обов'язок перед іншими особами, не залученими до участі у цих справах, а саме сплачувати житлово-комунальні послуги або подати до житлово-комунальних органів докази непроживання у квартирі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції і, крім того, не стосуються обставин даної справи.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк