22-ц/775/496/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/934/18

Номер провадження 22-ц/775/496/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.

сторони :

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 11 травня 2018 року, у складі судді Пирогової Л.В., повний текст ухвали виготовлено 16 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі Селидівський міський ВДВС) Кучерук Наталії Павлівни, заінтересована особа: ОСОБА_2.

Скарга мотивована тим, що він є власником автомобіля марки Hyundai (кузов седан), 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_4. У вересні 2017 року він звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в Донецької області з метою зняття транспортного засобу з обліку, однак отримав відмову, оскільки на транспортний засіб накладено арешт Селидівським міським ВДВС. Ці дії були здійснені органами виконавчої служби у зв'язку із заборгованістю по аліментам. На теперішній час заборгованість за виконавчим листом погашена, а тому відсутня загроза невиконання судового рішення. Просив суд поновити строк для оскарження постанови про арешт майна; скасувати постанову старшого державного виконавця Селидівського міського ВДВС Кучерук Н.П. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 квітня 2016 року ВП №9865887; зобов'язати державного виконавця Селидівського міського ВДВС зняти арешт та заборону здійснювати відчуження зі всього майна, що йому належить, в тому числі з автомобіля марки Hyundai (кузов седан), 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_4.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11 травня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення зі скаргою до суду на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Н.П. У задоволенні скарги

ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Н.П., заінтересована особа: ОСОБА_2 відмовлено.

З даною ухвалою не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити його скаргу в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відзиві Селидівського міського ВДВС на апеляційну скаргу вказано, що приймаючи рішення про накладення арешту на майно боржника, державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження», забезпечуючи можливість реального виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

Сторони про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причина повторної неявки ОСОБА_1 визнається неповажною. Начальник Селидівського міського ВДВС просив розглянути справу у відсутності представника відділу.

Заслухавши суддю-доповідача, заінтересовану особу ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 зобов'язаний до виплати аліментів ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частки заробітку на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі виконавчого листа №2-2383, виданого Селидівським міським судом Донецької області 17 жовтня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, Селидівським міським ВДВС відкрито виконавче провадження.

ОСОБА_1 аліменти виплачував нерегулярно та не в повному обсязі, а тому виникла заборгованість по сплаті аліментів.

З метою забезпечення виконання рішення суду, 13 квітня 2016 року державним виконавцем Селидівського міського ВДВС Львовим А.Л. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення державного виконавця про накладення арешту на майно боржника постановлено у спосіб та в межах наданих державному виконавцю повноважень, а тому, дії державного виконавця під час винесення постанови про накладення арешту на майно боржника є правомірними.

З такими висновками погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції станом на час винесення постанови про арешт майна) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення(поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12 вказаного Закону).

За положеннями ст.ст.52,74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

В силу ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з заперечень на скаргу та листів Селидівського міського ВДВС, виконавчий лист про стягнення з боржника аліментів знаходився на виконанні з 2008 року; через періодичність сплати аліментів заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2, станом на 11 листопада 2017 року, становила 12 267,97 грн. З листопада 2017 року до 01 травня 2018 року боржник частково сплачував аліменти, але заборгованість залишилася в розмірі 5795,34 грн., станом на 01 травня 2018 року (а.с. 8,26,31).

З пояснень ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вбачається, що боржник з квітня 2016 року мав заборгованість по сплаті аліментів, оскільки оплачував їх нерегулярно та у незначному розмірі. Їй відомо, що ОСОБА_1 офіційно не працевлаштований, але він має доходи, оскільки недавно придбав квартиру, машину та виїжджає за кордон. Тільки після накладення арешту на автомобіль він почав перераховувати аліменти на утримання сина щомісячно, але не в повному обсязі. Вона заперечує проти зняття арешту з автомобіля, оскільки за цих обставин боржник буде ухилятися від виконання зобов'язань належним чином.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм матеріального права, колегія вважає, що прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення аліментів, не втратили свою актуальність та не є такими, що порушують право власності заявника на вільне розпорядження своїм майном. Обставин які б свідчили про те, що існує інший спосіб забезпечення виконання рішення та була можливість державним виконавцем прийняти такі заходи, ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами, які долучені до справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду на підставі п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України - залишенню без змін.

На підставі ст.ст.3,4 Закону України «Про судовий збір», ст.ст.10,141 ЦПК України та з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року (справа №915/955/15, провадження № 12-66гс18), ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія вважає необхідним стягнути з заявника в дохід держави судовий збір в розмірі 352,40 грн. у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, проживає АДРЕСА_1, телефон НОМЕР_3) в дохід держави судовий збір в розмірі 352,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 13 липня 2018 року.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А. Попова

Т.Б.Ткаченко