н/п 2/490/1015/2018 Справа № 490/8826/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
І м е н е м У к р а ї н и
11 липня 2018 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Кваші С.О., без участі представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " Приватбанк ", третя особа - Управління у справах захисту прав споживачів у Миколаївській області про стягнення заборгованості ,-
Посилаючись на полдоження ст.ст. 1058,1060 ЦК України , оскільки Банк продовжує коритсуватися коштами позивача, згідно умов депозитних договрів в разі неповернення коштів на час закінчення строку дії договору вклад вважається продвженим на аткий сами При продовженні строку вкладу розрахунок відсотків на кожний новий строк вкладу здійснюється по відсотковій ставці , яка діє в Банку для продовжуваних депозитних вкладів даного найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу без укладання додаткових угод до даного договору.
Крім того, до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 625 ЦК України та стягнути 3% річних за весь час неправоімрного неповернення вкладів.
Провадження по справі відкрито ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року , 25 січня 2018 року відповідач надав відзив на позов, 23 лютого 2018 року позивачем були уточнені позовні вимоги, 23 березня 2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
В судове засідання сторони не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Позивача представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, виклдаених у позлві та відповіді на відзив.
Представник відповідача надав суду заву про розглдя справи у його відсутність, просив відмовити у позові з підстав, виклдаених у відзиві на первісну та уточнену позовні заяви. Також звернув у вагу суду на те, що в будь якому разі, скориставшись своїм правом на дострокове розірвання депозитних договорів, позивачка безпідставно посилається на умови цих договорів, і можливо, може мати право на отримання післдя закінчення строку дії депозитного джоговору лише проценти, які нараховуються виключно за ставкою вкладу на вимогу. Так, на підставі Наказу ПАТ КБ "ПриватБанк" № 07 від 05.01.2004 року затверджено ставку "на вимогу" у розмірі 1% річних по вкладах у гривні та доларах США, яка діяла до 04.05.2017 року. З 04 травня 2017 року в Банку було змінено ставку "на вимогу" до 0,01 % річних . Отже , нарахування відсотків за цією ставкою повинно бути в межах 717,76 євро за договром від 25.03.2010 року та 1192,44 євро за договором від 30.06.2010 року.Що стсоується нарахування 3% річних за правилами ст. 625 ЦК, то ця стаття не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки сума боргу вже повернута рішенням суду, отже існують спеціальні норми відповідальності боржника у межах виконавчого проровадження, а Банк не може нести відповідальність за невиконання державним виконавцем рішення суду. Крім того, відсоткі нараховані позивачем за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2017 року поза межами трирічного строку позовної давності та в іноземній валюті, а не в національній валюті. За такого, як стверджує відповідач , 3 % річних можуть бути нараховані лише за період з 23 жовтня 2014 року по 15 лютого 2015 року (день відкриття виконавчого провадження) і за офіційним курсом НБУєвро до гривні становять 18 676,38 грн.
Третя особа надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність і просила розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Пунктом 9 даного договору банківського вкладу передбачене право обох сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківських дні до дня розірвання договору, а п. 10 13 визначений порядок нарахування відсотків при достроковому розірванні договору.
Відповідно до п.6 умов вказаних договорів в разі, якщо по закінченню строку вкладу Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений в п. 1 договору. Строк вкладу продовжується щоразу без явки Клієнта в Банк. При цьому, відрахування нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається від дня наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.
Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 грудня 2014 року, в незміненій рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2015 року частині, а також згідно додаткового рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 березня 2016 року , позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення депозиту та відсотків задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами банківського вкладу: № SAMDN8006 від 14 лютого 2014 року в сумі 125051 (сто двадцять п'ять тисяч пятдесят одна) грн. 61 коп.; № SAMDN6374 від 25 березня 2010 року в сумі 23116,36 (двадцять три тисячі сто шістнадцять цілих тридцять шість сотих) євро; SAMDN1081 від 30 червня 2010 року в сумі 40246,61 (сорок тисяч двісті сорок шість цілих шістдесят один сотих) євро.

Також стягнуто заборгованість за депозитними договорами на користь ОСОБА_2 Розподілено судові витрати.

08 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом , виданим на виконання вищезазначеного рішення суду.

На час подання уточненого позову виконавче провадження закінчено в звязку з повним фактичним виконанням рішення суду , що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 щодо надходження коштів у визначеній сумі 09 та 12 січня 2018 року відповідно.

Відповідно ст. 2 ЗУ Про банки і банківську діяльність вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

В силу ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Аналогічне право вкладника передбачене договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами даного спору під умовою попереднього повідомлення про це банк за два банківських дні до дня видачі вкладу.

Відповідно до правовї позиції ВСУ , викладеній по справі № 6-1286цс16, відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року N 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року N 520, та іншими документами.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет N 15-93).

При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні.

Так, позивач просить стягнути відсотки за час утримання коштів згідно умов депозитних договорів від 25 березня 2010 року та від 30 червня 2010 року з часу ухвалення рішення суду і до часу їх повернення Банком - за процентною ставкою, визначеною цими договорами, ввважаючи ці договори пролонгованими та той самий строк їх дії без додтакових угод - в зв'язку з неповерненням Банком суми вкладу по закінченню строку їх дії.

Але з такою позицією позивача суд погодитися не може.

Так, відповідно до Постанови від 23.05.2018 року по справі № 910/1238/17, провадження № 12-83гс18 ОСОБА_3 Верховного Суду, касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що справа про стягнення процентів за позадоговірне користування коштами банківською установою містить виключну правову проблему через різність попередніх правових позицій Верховного Суду України з приводу застосування норм матеріального права при визначенні розміру відсотків за позадоговірне користування банківською установою грошовим вкладом (справа № 6-544цс16 Верховного Суду України, де вказано про застосування частини п'ятої статті 1061 ЦК України, та справа № 6-2861цс15, де у подібних правовідносинах зазначено про помилковість застосування частини першої статті 1058, статті 1061 ЦК України, неврахування судами попередніх інстанцій вимог статті 1070 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших підставах її повернення (частина перша статті 1060 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Судом встановлено і вищевказаними рішеннями судів підтверджується, що сторони уклали договори банківського вкладу , а позивач на виконання умов договору розмістила кошти в сумі 23 000 євро та 40 000 євро відповідно Рішенням суду від 22.12.2014 року , яке набуло законної сили 21.07.2015 року стягнуто суму вкладу за цими договорами на користь позивача, фактично припинив дію цих договорів. Проте незважаючи на припинення дії договорів, відповідач одержані ним депозитні кошти всупереч умовам договору не повертав до січня 2018 року.

Отже, підставою для повернення банком коштів є договір банківського вкладу ( депозиту) та правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права. Приписами частин першої та четвертої статті 1061, статті 1070 ЦК України визначено умови щодо сплати банком процентів на суму вкладу та процентів за користування коштами, що знаходяться на рахунку в банку, під час дії укладеного сторонами договору.

В даній справі предметом позову є стягнення з відповідача процентів за користування переданими йому позивачем за договорами банківського вкладу коштами, які відповідач не повернув після припинення дії договорів.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 1058-1061 ЦК України, за змістом яких Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Однак позов у цій справі подано саме у зв'язку з неправомірним, незаконним користуванням Банком, як боржником, грошовими коштами через невчасне виконання грошового зобов'язання. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права вкладника на проценти за час дії договору депозиту , та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов'язку повернути грошові кошти у визначений строк та стягнення цх коштів рішенням суду , не дає підстав для висновку, що до таких правовідносин можливо застосовувати положення цих припинених договорів.

Плата за прострочення виконання грошового зобов'язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому твердження позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частин першої і пятої статті 1061 ЦК України щодо визначення розміру процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як ст. 1061 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, законодавством не передбачено застосування до дійсних правовідносин сторні положень договру, який вже припинив свою дію, тим більше за ініціативи самого кредитора - позивача по справі.

Разом з тим, відповідно до предмета та підстав поданого позову про стягнення процентів за час неповернення сум депозитних вкладів , враховуючи встановлені судами обставини справи щодо моменту виникнення та обсягу грошового зобов'язання відповідача, періоду прострочення є підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача стосовно того, що Банк не може нести відповідальність за весь час неповернення депозитних коштів, оскільки ввже було відкрито виконавче провадження і відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду повинен нести державний виконавець- оскільки таке твердження не відповідає вимогам діючого законоджавства і є помилковим.

Проценти підлягають до стягнення виходячи з суми простроченого грошового зобов'язання (717 301 грн та 1247480 грн) за період, заявлений позивачем з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності , тобто з 31 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року (3 роки =1095 днів), що складає 64557,09 грн та112273,20 грн (сума заборгованості х 3 %х кількість днів прострочки ), що в загальному розмірі становить176 830,29 грн.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задволених позовних вимог судовий збір, сплачений при подачі позову у сумі 1600 грн. ((778 267,45+211388,91 ) : 176 830,29 , що дорівнює приблизно 1/5 частину від заявлених вимог) .

Керуючись ст. 12, 81, 259-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" ( код ЄДРПОУ 14360570, 01001 м.Київ, вул.Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, 54003, АДРЕСА_1) 176 830,29 грн трьох відсотків річних за час прострочення та 1600 грн судового збору.

В решті вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.

Повний текст рішення складено 18 липня 2018 року.