АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/536/15-ц Головуючий суддя І інстанції Горбунова Я. М.
Провадження № 22-ц/790/595/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 643/536/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року у складі судді Горбунової Я.М.,-

встановив:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 29 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно умов якого остання отримала 49600 дол. США та зобовязалась повернути вказану суму у строк до 29 грудня 2010 року. Того ж дня у забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 28 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення права вимоги, за якими він набув право вимоги первісного кредитора за вищевказаними договорами позики та іпотеки. Посилаючись на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 955 657 грн. 99 коп., ОСОБА_1 просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 грудня 2009 року у розмірі 955 657 грн. 99 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на момент продажу, визначеної на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, з наданням йому усіх необхідних для вчинення продажу повноважень, виселити з квартири ОСОБА_2, ОСОБА_6 (ОСОБА_3А.)та малолітнього ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення, передати предмет іпотеки на період його реалізації в управління позивача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 29 грудня 2009 року, що складається з еквівалентів основної суми боргу в сумі 326 114,40 грн. та трьох процентів річних на 25 червня 2013 року в сумі 24 202,80 грн. згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року; процентів за користування позикою за період з 25 травня 2010 року по 25 червня 2013 року у сумі 122 961,71 грн. та неустойки за період з 25 червня 2012 року по 25 червня 2013 року у розмірі 326 114,40 грн., згідно із заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року; процентів за користування позикою та трьох процентів річних і неустойки за період з 25 червня 2013 року по 16 грудня 2013 року на загальну суму 117 991,71 грн. відповідно до заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року, а всього - 924 514,43 грн. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки квартири АДРЕСА_3 шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підстави оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243, 60 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів та передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя на період його реалізації скасувати, постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування скарги зазначив, що квартиру, яка є предметом іпотеки було придбано відповідачем за кошти, отримані у позику, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення без надання іншого житлового приміщення є помилковим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 29 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 5205, відповідно до умов якого відповідач отримала 49 600 доларів США та зобов'язалася повертати її частинами по 800 доларів США у строк до 29 грудня 2010 року.

Того ж дня, у забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 5214 договір іпотеки, предметом якого є квартира № 45 в будинку №. 54 по вул. Гвардійців Широнінців в м. Харкові.

28 грудня 2012 року між первісним кредитором ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги за договором позики та Договір відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за реєстровими №№ 4886, 4888, у зв'язку з чим до позивача, як нового кредитора, перейшли всі права первісного кредитора за договором позики та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених 29 грудня 2009 року.

Відповідач взятих на себе за договором позики зобовязань належним чином не виконала, у звязку з чим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики у загальному розмірі 924 514,43 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів та передання предмета іпотеки в управління позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що квартиру було придбано ОСОБА_2 не за рахунок позичених коштів, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом вказаних вище положень закону особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. При цьому спосіб реалізації майна у зв'язку із зверненням на нього стягнення не має значення.

Встановивши, що передану в іпотеку квартиру було придбано ОСОБА_2 не за рахунок отриманих від ОСОБА_5 у позику коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність встановлених законом підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки сам по собі факт посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 укладеного між сторонами у справі договору позики за реєстровим № 5205, а договору іпотеки за реєстровим № 5214 не свідчить про придбання ОСОБА_2 квартири за рахунок отриманих у позику коштів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_8