Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 201/9927/14-ц

провадження № 61-9177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Пономарь З. М., Черненкової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 23 липня 2014 року звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), в подальшому уточненим, про визнання недійсною умови договорів, розірвання договорів, зобов'язання повернути грошові кошти.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між позивачем та відповідачем укладені договори банківських вкладів, а саме: від 26 квітня 2013 року № SAMDN8162, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 31 жовтня 2013 року № SAMDN9033, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 31 жовтня 2013 року № SAMDN9108, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3189, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3310, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3235, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN2986, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3084, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3415, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних; від 30 квітня 2013 року № SAMDN3500, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних. Зазначені договори укладені строком на 3 місяці та з умовою уразі неподання заяви про відсутність наміру подовження строку їх дії строк подовжувався на той самий строк. У квітні 2014 року ОСОБА_3 декілька разів звертався на адресу банку із заявами про розірвання зазначених договорів та повернення грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені, грошові кошти позивачу не повернуті.

19 червня 2014 року між сторонами укладено додаткові угоди до зазначених договорів, згідно з якими строк дії договорів банківського вкладу продовжено на 5 років, до 19 червня 2019 року, без права вкладника звертатись з вимогами про повернення вкладів до закінчення терміну дії договорів та змінена процентна ставка за користування коштами на 9, 5 % річних. Оскільки позивач не мав наміру продовження дії договорів банківських вкладів, потребував грошових коштів, що передані банку, та не усвідомлював, що, підписавши додаткові угоди, погодився з тим, що до 2019 року не зможе повернути суми вкладів, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено, визнано недійсними умови додаткових угод про відмову від права на дострокову вимогу про повернення вкладу, розірвано договори банківських вкладів, стягнуто з банку грошові кошти за зазначеними договорами.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, звернув увагу на те, що розмір грошових сум, які стягнули суди, підтверджено неналежним доказом. Окрім цього, висновки суду в частині визнання умови додаткових угод про відмову від права на пред'явлення вимоги про дострокове повернення вкладу недійсною не відповідають положенням законодавства, оскільки вони є нікчемними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 грошові кошти за депозитними договорами у розмірі 3 800 000, 00 грн та нараховані проценти за цими договорами. У задоволенні вимог про розірвання договорів вкладу, визнання недійсними умов додаткових угод відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що всупереч договірним зобов'язанням банк на першу вимогу вкладника не повернув йому суми грошових коштів за договорами банківських вкладів, а тому зазначені суми грошових коштів підлягають стягненню з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 із застосуванням статті 1060 ЦК України щодо нікчемності умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу. Зробивши висновок про наявність між сторонами правовідносин, що виникли з укладення депозитних договорів, суд першої інстанції також керувався тим, що відповідач фактично визнав наявність укладених між сторонами договорів банківських вкладів, а також наявність невиконаних перед позивачем зобов'язань щодо повернення сум вкладів, про що представник відповідача не заперечувала у судовому засіданні.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року задоволено, рішення суду в частині задоволення позову скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що, обґрунтовуючи висновок про стягнення з відповідача спірних сум вкладів, суд першої інстанції посилався на положення статті 1060 ЦК України щодо нікчемності умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу та наявністю на рахунках позивача відповідних грошових коштів, розмір яких підтверджений довідкою № 3188786, виданою департаментом з координації роботи з клієнтами Кримського районного управління станом на 30 січня 2015 року. Проте зазначена довідка не підписана уповноваженими особами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та не скріплена відповідними печатками, а тому не може бути належним доказом у справі щодо вимог позивача про стягнення з банку спірних сум вкладів. Окрім цього, судом першої інстанції не взято до уваги, що 19 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладені додаткові угоди до договорів банківських вкладів, після підписання яких позивач не звертався до банку із заявами про розірвання договорів та видачу вкладів, процентів.

ОСОБА_3, не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, у липні 2016 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, позивачем не отримана копія апеляційної скарги, при цьому суд не відкладав розгляд судової справи, незважаючи на наявність відповідного клопотання представника позивача. Також заявник зазначив, що апеляційний суд надав невірну оцінку доказам, підтвердженням сум, які підлягають стягненню, є не довідка банку № 3188786, а додаткові угоди до депозитних договорів, у яких зазначені суми грошових коштів, що на момент їх укладення знаходилися на рахунках позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 08 листопада 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 20 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладені такі договори банківських вкладів:

від 26 квітня 2013 року № SAMDN8162, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 31 жовтня 2013 року № SAMDN9033, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 31 жовтня 2013 року № SAMDN9108, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16% річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3189, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16% річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3310, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3235, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16% річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN2986, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3084, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3415, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16 % річних;

від 30 квітня 2013 року № SAMDN3500, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400 000, 00 грн та процентною ставкою 16% річних.

Дія усіх зазначених договорів продовжена (пролонгована) згідно з пунктом 6 цих договорів, в якому передбачено, що строк дії договорів автоматично пролонгується на один строк, якщо вкладник не заявить про відмову від пролонгації дії цього договору. Строк вкладу подовжується неодноразово без явки позивача до банку.

Згідно з матеріалами справи у квітні 2014 року ОСОБА_3 двічі звертався до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявами про відсутність у нього наміру продовжувати дію укладених між сторонами договорів банківського вкладу та повернення належних до виплати грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені.

Судом також встановлено, що 19 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладені додаткові угоди до договорів банківських вкладів, за умовами яких передбачено зобов'язання вкладника не звертатись до банку із вимогами про повернення сум вкладів за кожним із укладених сторонами договорів банківських вкладів до 19 червня 2019 року; також встановлено, що вкладнику виплачуються щомісячно нараховані на суми вкладів відсотки, виходячи із процентної ставки 9, 5 % річних.

Згідно з наданою ОСОБА_3 довідкою № 3188786 станом на 30 січня 2015 року на його банківських рахунках, відкритих в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», наявні грошові кошти:

за договором № SAMDN8162 від 26 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_1 - у сумі 273 259, 14 грн;

за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_2 - у сумі 427 858, 70 грн;

за договором № SAMDN9108 від 31 жовтня 2013 року на рахунку НОМЕР_3 - у сумі 427 858, 70 грн;

за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_4 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_5 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_6 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_7 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_8 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_9 - у сумі 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року на рахунку НОМЕР_10 - у сумі 463 333, 20 грн.

Встановивши наведені фактичні обставини та ураховуючи, що відповідачем не заперечувався факт укладення зазначених депозитних договорів та додаткових угод до них, суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт наявності між сторонами цивільних відносин, що виникли унаслідок укладення договорів банківських вкладів.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

У пункті 9 депозитних договорів, укладених між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено, що сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

Верховний Суд встановив, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову у частині вимог про стягнення суми вкладів, суд апеляційної інстанції безпідставно виходив з того, що після укладення додаткових угод позивач не звертався до банку із заявами про розірвання договорів та видачу вкладів, процентів, не подавав відповідних розпоряджень щодо списання з рахунків буд-яких коштів.

З таким висновком суду апеляційної інстанції Верховний Суд не погоджується, оскільки вимога про розірвання договорів, повернення всіх сум вкладів з відсотками у повному обсязі заявлена позивачем шляхом подання до суду 10 лютого 2015 року уточненого позову з відповідними вимогами, що у сукупності з іншими обставинами справи свідчить про відсутність у позивача наміру продовження дії укладених ним з відповідачем договорів. У цьому висновку Верховний Суд керується тим, що пунктом 9 договору не встановлено спеціального порядку повідомлення стороною договору про намір/бажання розірвати договір або висунути вимогу про повернення вкладу у порядку статті 1060 ЦК України, тому таке повідомлення може відбуватись у будь-який спосіб, зокрема й шляхом пред'явлення відповідного позову.

Такий же правовий висновок відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 201/7064/15-ц (провадження № 14-1021цс18).

Додатково Судом враховано, що згідно з положенням частини другої статті 1060 ЦК України (у редакції Закону України від 20 листопада 2012 року № 5495-VI, що була чинною на момент укладення зазначених депозитних договорів та змінена Законом України від 14 травня 2015 року № 424-VIII, що набрав чинності 06 червня 2015 року) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Таким чином, на момент укладення між сторонами 19 червня 2014 року зазначених додаткових угод до договорів умови, що містяться в них, щодо зобов'язання вкладника не пред'являти банку вимоги про повернення сум вкладів, суперечили імперативному правилу частини другої статті 1060 ЦК України. У зв'язку з наведеним зазначена умова додаткових угод, підписаних з позивачем, викладена у пункті 2, є нікчемною з моменту їх укладення.

При цьому, за правилом статті 217 ЦК України недійсність зазначеної окремої частини додаткових угод не має наслідком недійсність й інших його частин, оскільки можна припустити, що цей правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Неналежне виконання банком своїх обов'язків щодо своєчасного повернення належних позивачу банківських вкладів, сум нарахованих відсотків на першу вимогу є порушенням норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України підставою повернення грошових коштів була саме відповідна вимога позивача, а не установлення факту наявності підстав для розірвання договору вкладу.

За змістом частин першої та третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні за змістом норми містяться у статті 82 ЦПК України 2017 року, згідно з частинами першою та четвертою якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

На підставі статті 61 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано урахували визнані обставини укладення між сторонами додаткових угод від 19 червня 2014 року до первісних депозитних договорів, що викладено у запереченнях проти позову (а.с. 114, т.1), апеляційній скарзі (а.с. 141, т.1), касаційній скарзі (а.с. 199, т.1).

У пункті 2 зазначених додаткових угод сторонами погоджений поточний (на момент укладення зазначених додаткових угод) розмір вкладу станом на 19 червня 2014 року, який становить:

за договором № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн;

за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року - 256 517, 11 грн.

Визнавши факт укладення зазначених додаткових угод, банк фактично погодився з тим, що станом на 19 червня 2014 року банк фактично визнав суми вкладів позивача на загальну суму 3 499 849, 51 грн.

З'ясовуючи суму заборгованості банка перед позивачем, суд першої інстанції керувався тим, що її розмір встановлений саме в умовах додаткових угод, оскільки будь-яких інших належних та допустимих доказів щодо того, що банк виконував умови договорів вкладів та виплатив позивачу певну суму грошових коштів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало. З огляду на зазначене висновок суду апеляційної інстанції щодо того, що довідка № 3188786 про наявність коштів на рахунках позивача є неналежним доказом розміру заборгованості, є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не посилався на неї у якості доказу відповідних обставин.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо незаконності оскаржених судових рішень в частині відмови у задоволенні позову про розірвання договорів, у зв'язку із чим згідно зі статтею 400 ЦПК України судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилом пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зробивши обґрунтований висновок про правомірність стягнення відповідних грошових сум, суд першої інстанції, на переконання Верховного Суду, помилково визначив суму вкладів, що підлягає стягненню з банку на користь позивача. За остаточним розрахунком розмір заборгованості становить сума вкладів, зазначених у додаткових угодах від 19 червня 2014 року, що складає 3 499 849, 51 грн, з огляду на що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року змінити в частині визначення розміру стягнутих грошових коштів за депозитними договорами, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором № SAMDN2986 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3500 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3084 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3415 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3189 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3310 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN3235 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN9033 від 31 жовтня 2013 року у сумі 256 517, 11 грн, що разом складає суму у розмірі 3 499 849, 51 грн.».

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик