Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 357/19764/15-ц

провадження № 61-5509 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року у складі судді Жарікова О. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2008 рокуміж банком та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 13 088 доларів 62 центи США терміном до 11 лютого 2013 року зі сплатою 9,00 % річних, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 256 доларів 51 цент США, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,60 % щомісячно від суми кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу в розмірі 351 долар 02 центи США щомісячно. Длязабезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитно-заставним договором ОСОБА_4 було передано у заставу банку належний йому автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 21 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 41 904 долари 42 центи США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 8 914 доларів 11 центів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1 082 долари 71 цент США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 591 долар 49 центів США, пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань у розмірі 27 309 доларів 85 центів США, штраф (процентна складова) у розмірі 1 994 долари 91 цент США, штраф (фіксована частина) у розмірі 11 доларів 35 центів США.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте банк звернувся з позовом до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач передав предмет застави банку, про що свідчать довіреність від 5 жовтня 2009 року та звіт про експертну оцінку предмету застави від 8 жовтня 2009 року, тобто отримав повідомлення про дефолт (пункт 11.2 договору), банк продав автомобіль для погашення заборгованості за кредитно-заставним договором, тому з 5 листопада 2009 року у банка виникло право вимоги до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, у позичальника змінився не лише строк виконання зобов'язання (з 11 лютого 2013 року строк змінився на 5 листопада 2009 року), а змінився й спосіб виконання обов'язку боржника: замість обов'язку повернути борг частинами у позичальника виник обов'язок повернути борг негайно у повному обсязі. Відтак, починаючи з листопада 2009 року і протягом п'яти років, так як саме такий строк позовної давності визначено сторонами у кредитному договорі, банк мав право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, проте звернувся із позовною заявою лише у грудні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що отримані позичальником кредитні кошти в повному обсязі не повернуті. Банк не направляв повідомлення позивачу про настання події дефолту та дострокове погашення кредиту на підставі пункту 11.2 кредитно-заставного договору. З метою погашення заборгованості відповідач 5 жовтня 2009 року передав банку предмет застави - автомобіль, який було продано 25 травня 2010 року за 7 821 долар 16 центів США і ці кошти були зараховані для погашення суми кредитної заборгованості. У пункті 13.11 кредитно-заставного договору сторони визначали, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки встановлюється тривалістю у п'ять років. Оскільки умовами договору визначено обов'язок позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами), то початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає .

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 12 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 13 088 доларів 62 центи США терміном до 11 лютого 2013 року зі сплатою 9,00 % річних, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 256 доларів 51 цент США, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,60 % щомісячно від суми кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу в розмірі 51 долар 02 центи США щомісячно

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитно-заставним договором ОСОБА_4 було передано у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» належний йому автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитно-заставним договором, яка, за розрахунком банку, станом на 21 серпня 2015 року складала 41 904 долари 42 центи США, з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 8 914 доларів 11 центів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 082 долари 71 цент США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 591 долар 49 центів США, пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань у розмірі 27 309 доларів 85 центів США, штраф (процентна складова) у розмірі 1 994 долари 91 цент США, штраф (фіксована частина) у розмірі 11 доларів 35 центів США.

У статті 11 кредитно-заставного договору передбачено подію дефолту, а саме: затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на календарний місяць; перевищення заборгованості більше як на 10 % суми наданого кредиту; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми наданого кредиту; порушення позичальником умов щодо цільового використання будь-якої частини кредиту; з урахуванням умов статті 10 договору, предмет застави став недоступним для банку внаслідок втрати, знищення (повного або часткового), суттєвого ушкодження, непридатності до експлуатації предмета застави або його недосяжності для банку з будь-якої іншої причини; недотримання позичальником будь-якої заяви чи запевнення, що визначені у статті 9.1 договору; подання позичальником повідомлення про неспроможність виконати свої зобов'язання за договором, за відсутності клопотання, поданого згідно зі статтею 5.4.4 договору, або відмови у його задоволенні; інше істотне порушення позичальником умов договору.

У разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором. Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 16.11 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі.

Судом встановлено, що з 17 грудня 2008 року ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 5 жовтня 2009 року утворилась заборгованість, тому ОСОБА_4 передав банку предмет застави - автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, про що свідчать довіреність від 5 жовтня 2009 року та звіт про експертну оцінку предмету застави 8 жовтня 2009 року, який в подальшому було продано, а кошти у розмірі 7 821 долар 16 центів США зараховані для погашення кредитної заборгованості.

Тобто, подія дефолту настала і для її усунення позичальник передав предмет застави банку.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо дляпогашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячнихплатежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

У частині першій статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з пунктом 16.8 кредитно-заставного договору відповідач зобов'язався сплачувати позивачу щомісячні платежі у період з 12 по 16 число кожного місяця.

Судом установлено, що у пункті 13.11. спірного кредитного договору сторони, керуючись статтею 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 5 років.

Встановлено, що представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 217).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2015 року, тобто після спливу п'ятирічного строку позовної давності, перебіг якої розпочався 5 листопада 2009 року, тобто після настання події дефолту та передачі позичальником предмету застави банку.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відмову у позові, оскільки банком пропущено строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту та неустойки (пені), а право банка нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після настання події дефолту та передачі позичальником предмету застави банку.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк