АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 14 листопада 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки спільне життя не склалося, шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, подальше збереження шлюбу та сімейних відносин є неможливим, тому просила розірвати шлюб.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2017 рокупозов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 14 листопада 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 1060, розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище сторін залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подружжя стосунки не підтримує, разом тривалий час не мешкає, спільне господарство не веде, примирення між сторонами неможливе.

В апеляційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині встановлення обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не обговорювала з ним питання розірвання шлюбу, отже посилання в позовній заяві на те, що він відмовляється розірвати шлюб добровільно не відповідає дійсності, як і не відповідає дійсності, що син проживає виключно з позивачем і перебуває на її утриманні. Вважає необхідним зазначити, що вони з позивачем продовжують проживати разом в одному домоволодінні, спілкуватися як усно, так і в телефонному режимі, ведуть спільне господарство.

Відзив на апеляційну скаргу учасники процесу не подавали.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як вбачається із матеріалів справи, з 14 листопада 2003 року сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 01 січня 2017 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та шлюбних відносин не підтримують, дані обставини сторонами підтвердженні і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, який заперечував проти можливості відновлення шлюбних відносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України).

Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, покладення в ухваленому рішенні обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України.

Вирішуючи спір, суд з'ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, оскільки шлюб між сторонами фактично розпався, існує лише формально, оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, а примирення між ними неможливо.

Отже, суд першої інстанції правомірно врахував всі обставини справи та дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів про неможливість збереження сім'ї.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі стосовно того, що вони з позивачем проживали та продовжують проживати разом в одному домоволодінні висновків суду не спростовують, оскільки були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який відповідно до пояснень відповідача у судовому засіданні встановив, що останній не заперечував проти припинення шлюбних відносин, саме з 01 січня 2017 року.

Посилання апелянта на те, що між сторонами не досягнуто згоди з приводу визначення місця проживання дитини не спростовує правильність висновку суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, оскільки сімейні стосунки сторін фактично припинені і жоден із подружжя не має наміру до примирення і відновлення сім'ї.

Інші доводі апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров