Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/13539/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Друга Житомирська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року, яке ухвалене під головуванням судді Гумен Н.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 25 квітня 2001 року. Свої вимоги обґрунтовував тим, що був співвласником ? частини квартири АДРЕСА_1. Співвласником іншої ? частини був його брат - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. На випадок своєї смерті 21 березня 1997 року брат склав нотаріально посвідчений заповіт, яким заповідав йому (позивачу) належну братові (ОСОБА_5) частину вищевказаної квартири. У 2004 році він (позивач) уклав договір довічного утримання зі своїм сином - ОСОБА_6 Отже, власником ? частини спірної квартири наразі є його син. Після смерті брата він (позивач) звернувся своєчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину спірної квартири. Із постанови йому (позивачу) стало відомо, що 25 квітня 2001 року брат склав новий заповіт на користь своїх доньок, тобто відповідачів. Разом із тим, на заповіті від 21 березня 1997 року міститься напис державного нотаріуса, який датований 27 травня 2009 року, про те, що за наявними в Житомирському обласному державному нотаріальному архіві відомостями даний заповіт не змінений і не скасований. Оригінал заповіту від 25 квітня 2001 року відсутній. За таких обставин брат не вчиняв нового заповіту. Окрім того на час складання заповіту від 25 квітня 2001 року брат знаходився у гострому післяінсультному стані, мав інтелектуально-мнестичні порушення, що підтверджується відповідними медичними довідками, а тому не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, також мав проблеми із пам'яттю. На час проведення посмертної судово-психіатричної експертизи необхідні медичні документи були відсутні, але наразі він має можливість їх подати до суду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті спору. Зазначає, що при розгляді справи у 2010 році в суді першої інстанції умисно були приховані медичні документи, які свідчили про важкий стан здоров'я спадкодавця. Медичні документи з'явилися у матеріалах справи після її повернення судом касаційної інстанції до суду першої інстанції. Суд першої інстанції проігнорував наявні у справі медичні документи, які підтверджують важкий стан здоров'я його брата у момент складання останнім нового заповіту. Вважає, що журнал реєстрації нотаріальних дій складений з порушенням, а тому не повинен прийматися судом до уваги. Окрім того йому не надана можливість й ознайомитися із оригіналом оспорюваного заповіту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_7 та її сином - ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло від 05 січня 1994 року (а.с.14 т.1).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16). Після її смерті ? частину вищевказаної квартири успадкував за законом інший син померлої - ОСОБА_1, що вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 1996 року, виданого державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори, тобто позивач (а.с.18 т.1).

Проте свою ? частину спірної квартири позивач за договором довічного утримання від 29 грудня 2004 року відчужив своєму синові - ОСОБА_6 (а.с.23 т.1).

Заповітом від 21 березня 1997 року ОСОБА_5 заповідав належну йому частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 (а.с.21 т.1). Даний заповіт був посвідчений завідуючою Другою Житомирською державною нотаріальною конторою.

Разом із тим, державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Кулінічем Р.В. 25 квітня 2001 року посвідчений новий заповіт ОСОБА_5, яким він на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: належну йому квартиру АДРЕСА_1 він заповідав в рівних частинах своїм донькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, тобто відповідачам (а.с.98 т.2). У тексті заповіту зазначено, що документ складений у двох примірниках, один із яких залишається на зберіганні в нотаріальній конторі, а другий - видано заповідачу. При посвідченні заповіту нотаріусом вказано, що заповіт підписаний громадянином ОСОБА_5 у його присутності. Особу заповідача встановлено та дієздатність перевірено. Відповідно до категоричного висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 березня 2011 року №12003/10-11, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, на примірнику заповіту від 25 квітня 2001 року, що зберігається у справах нотаріуса, підпис у графі «Підпис» виконано ОСОБА_5, а запис «ОСОБА_5» також виконано ОСОБА_5 (а.с.102-107 т.2). Нотаріальну дію зареєстровано в реєстрі за №2-531 (а.с.76-77 т.3).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17 т.1). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина (частина перша ст.1220 чинного ЦК України).

Відповідно до змістів частини третьої ст.1268 та частини першої ст.1269 чинного ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, який починається з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як убачається із копії спадкової справи №789/2009, заведеної Другою Житомирською державною нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини звернулися: 09 жовтня 2009 року - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а 26 жовтня 2009 року - ОСОБА_1 (а.с.86-274 т.1, а.с.191-311 т.2). Отже, сторони подали заяви про прийняття спадщини своєчасно впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини (до ІНФОРМАЦІЯ_3).

У даному випадку спадкування здійснюється за заповітом (ст.1217, частина друга ст.1223 чинного ЦК України), а право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Так, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 квітня 2001 року видані 22 грудня 2011 року відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ? частину спірної квартири кожній (а.с.224-225 т.1).

Постановою державного нотаріуса від 18 лютого 2010 року №298/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину спірної квартири після смерті брата з посиланням на те, що новий заповіт від 25 квітня 2001 року скасовує попередній заповіт від 21 березня 1997 року.

Відповідно до положень ст.55 ЦК Української РСР (1963 року), який діяв на час складення спадкодавцем заповітів, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить (частини перша та друга ст.544 ЦК Української РСР 1963 року).

Із акта посмертної судово-психіатричної експертизи від 19 лютого 2013 року №29-2013 убачається, що надати висновок про психічний стан ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту від 25 квітня 2001 року та встановити, чи міг він у цей період усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, не виявилося можливим. Одночасно у висновку експертизи зазначено, що ОСОБА_5 18 березня 2001 року переніс гостре порушення мозкового кровообігу по типу геморагічного інсульту з лівостороннім геміпарезом на фоні церебрального атеросклерозу і артеріальної гіпертензії. Останній 13 квітня 2001 року був виписаний додому у задовільному стані під нагляд та лікування у невропатолога за місцем проживання. Під час перебування в стаціонарі, за відомостями, що містяться у медичній карті стаціонарного хворого №3033, будь-які вказівки на зміни у його психічному стані відсутні, психіатром у цей період не консультувався. Оцінити психічний стан підекспертного після виписки зі стаціонару не видається можливим через відсутність медичної документації за цей період. Вказівки, що з'явилися у посильному листі на МСЕК у червні 2001 року про виражене інтелектуально-мнестичне зниження, нічим не обґрунтовані. Такий висновок міг зробити лише лікар-психіатр диспансеру, що обслуговує мешканців м. Житомира, але підекспертний до нього не звертався. У подальшому заключення, написане психіатром, продубльоване у висновку МСЕК та не підтверджується медичними документами.

Відповідно до змісту частини третьої ст.61 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, тобто до 15 грудня 2017 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Під судовим рішенням мають на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті та яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Друга Житомирська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним встановлено, що абсолютна неспроможність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та ними керувати станом на момент складення заповіту від 25 квітня 2001 року ОСОБА_1 не доведена (а.с.68-71 т.1). Суди обґрунтовано дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним. Зроблений у судових рішеннях висновок ґрунтується на поданих сторонами доказах, відповідає фактичним обставинам справи, порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено. За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо умисного приховання медичних документів про стан здоров'я спадкодавця при розгляді справи в суді першої інстанції у 2010 році та з'явлення достатніх медичних документів після повернення справи судом касаційної інстанції до суду першої інстанції не підтверджуються матеріалами справи, а відтак ґрунтуються на припущеннях. Посилання на те, що суд першої інстанції проігнорував наявні у справі медичні документи, які підтверджують важкий стан здоров'я брата позивача у момент складання ОСОБА_5 нового заповіту ґрунтуються на переоцінці наявних у справі доказів, яким надав правильну оцінку суд першої інстанції у сукупності, а додаткових доказів до суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Відповідно до змісту частини першої ст.48 ЦК Української РСР (1963 року), яка діяла на час посвідчення заповіту від 25 квітня 2001 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що журнал реєстрації нотаріальних дій складений з порушеннями висунуті без конкретизації, не зазначено, які це порушення та у чому вони полягали.

У судовому засіданні 14 грудня 2017 року суд першої інстанції оглядав та досліджував оригінал заповіту на бланку синього кольору, посвідчений 21 квітня 2001 року, а також реєстр для реєстрації нотаріальних дій на 2001 рік, який скріплений печатками, прошитий та пронумерований (а.с.76-87 т.3). У журналі відповідного судового засідання зазначені наступні процесуальні дії: №65 - позивач оглядає оригінал заповіту від 21 квітня 2001 року, №85 - позивач оглядає реєстр нотаріальних дій на 2001 рік. Письмових зауважень щодо журналу судового засідання позивач у встановленому законом порядку не подавав. Отже, матеріалами цивільної справи спростовуються доводи позивача про те, що йому судом першої інстанції не була надана можливість ознайомитися із оригіналами вищевказаних документів. За таких обставин клопотання про витребування та повторний огляд відповідних документів у суді апеляційної інстанції сприймається як намагання затягнути розгляд справи.

Сумніви позивача відносно існування заповіту від 25 квітня 2001 року спростовуються також актом №1 про вилучення примірника оригіналу, який зберігається в справах Житомирського обласного державного нотаріального архіву (а.с.97-98 т.2) та висновком судово-почеркознавчої експертизи від 18 березня 2011 року №12003/10-11, якій судом першої інстанції для дослідження надавався оригінал примірника заповіту від 25 квітня 2001 року, який зберігався у справах нотаріуса.

Якщо ж приймати до уваги посилання позивача на те, що на заповіті від 21 березня 1997 року є відмітка державного нотаріуса від 27 травня 2009 року про те, що за наявними в архіві відомостями даний заповіт не змінений і не скасований (а.с.21 зворот т.1), то із повідомлення державного нотаріуса Кулініч Н.А. від 12 листопада 2009 року №2492102-14 слідує, що при складанні заповіту від 25 квітня 2001 року ОСОБА_5 не повідомив нотаріуса про існування попереднього заповіту, посвідченого 21 березня 1997 року, а тому службові відмітки про його скасування нотаріусом не були зроблені (а.с.31 т.1). Неповідомлення спадкодавцем нотаріуса про наявність раніше складеного заповіту не свідчить про недотримання нотаріусом положень пункту 88 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час посвідчення заповіту від 25 квітня 2001 року.

Із огляду на вищевикладене, апеляційний суд відповідно до положень ст.375 ЦПК України залишає рішення суду першої інстанції без змін, оскільки дане рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 16 липня 2018 року.