Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 356/1261/16-ц

провадження № 61-30244 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - АндрійченкоВіталій Миколайович;

відповідач - ОСОБА_4;

представник відповідача- ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2012 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_4, підписавши анкету- заяву, отримав у банку кредит у розмірі 2 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умовами якої передбачено сплату 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 березня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 16 332 грн 54 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 931 грн 26 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10 547 грн 35 коп.; заборгованість за комісією у розмірі 2 600 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 753 грн 53 коп.

Ураховуючи викладене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 332 грн 54 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року у складі судді Голік Г. К. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Умови і правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому матеріали справи не містять даних про те, що банком був відкритий картковий рахунок за конкретним договором та те, що відповідачу видана на підставі саме цього договору картка, також відсутні докази отримання відповідачем платіжної карти та здійснення ним операцій за договором.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Березанського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2012 року № б/н у розмірі 16 332 грн 26 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 931 грн 26 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10 547 грн 35 коп.; заборгованість за комісією у розмірі 2 600 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 753 грн 53 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2012 року відповідно до наданого банком розрахунку, який відповідає вимогам закону. При цьому зазначив, що ОСОБА_4 підписав заяву про те, що згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не отримував повідомлення від банку про наявність заборгованості, платіжну картку не отримував і нею не користувався. Надані банком Умови і правила надання банківських послуг не містять його підпису про ознайомлення з ними, його фото, надане позивачем, не підтверджує того, що він отримав саме ту картку, на яку посилається позивач, так як банк він відвідував неодноразово і отримував різні платіжні картки. Також анкета-заява від 13 серпня 2012 року не містить даних щодо розміру кредитного ліміту, строку дії картки, відсотків за користування грошима тощо.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 13 серпня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, в якій зазначено, що ОСОБА_4 ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 2 тис. грнзі сплатою 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 31 березня 2016 року виникла заборгованість, яка за розрахунком банку становила 16 332 грн 54 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 931 грн 26 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10 547 грн 35 коп.; заборгованість за комісією у розмірі 2 600 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 753 грн 53 коп.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

У частині першій статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання анкети-заяви, згідно з якою ОСОБА_4 ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку (а. с. 5 т. 1).

Обґрунтовуючи доводи заперечень на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 посилався на те, що до позовної заяви позивачем було додано Умови та правила надання банківських послуг, які не містять його підпису, тому не можна вважати, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг діяли на час підписання ним анкети-заяви, що ними було узгоджено відсоткову ставку за кредитом, неустойку, комісію тощо.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому апеляційний суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ті Умови, які банк надав суду, є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, чи передбачені цими Умовами штрафні санкції, нараховані позивачем.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2016 року № 6-2320цс16.

Таким чином, апеляційний суд упорушення наведених вище норм права та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не встановив, чи саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, не врахував доводів відповідача про те, що анкета-заява від 13 серпня 2012 року не містить даних щодо розміру кредитного ліміту, строку дії картки, розміру та підстав нарахування процентів, комісії, штрафу та пені, а надані позивачем Умови та правила надання послуг не містять його підпису і позивачем не доведено, що саме ці Умови діяли на час підписання ним анкети-заяви; крім того, анкета-заява була підписана в одному примірнику і відповідач іншого примірника анкети-заяви не мав.

При новому розгляді справи суду слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 про те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, та правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 про застосування статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (штрафу і пені).

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк