АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/2729/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю.

в цивільнійсправі№ 759/16287/16 - ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства«Луганськвугілля» про стягненнязаборгованостіпо заробітнійплаті.

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Луганськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, суми компенсації втрати доходів внаслідок затримки розрахунку при звільненні та індексацію заборгованості, визначивши її у розмірі 114 214, 85 гривень, що складається з 9690, 42 гривень - заборгованість по заробітній платі з червеня 2014 року по жовтень 2014 року, 86 173,92 гривни компенсація втрати доходів внаслідок затримки розрахунків при звільненні з жовтня 2014 року по вересень 2017 року та 18 350, 51 гривень - індексація заборгованості з вересня 2014 року по жовтень 2016 року. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04.11.1988 року по 07.10.2014 року вона працювала на ВВП «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля» на посаді охоронця на дільниці «Охорона». За період її роботи з червня 2014 року по жовтень 2014 включно заробітна плата у розмірі 9 690,42 грн. їй не виплачена, а тому просила суд задовольнити заявлені нею вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Луганськвугілля» відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням 07.02.2018 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. З посиланням на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суду неодноразово були додані докази на підтвердження обставин на які вона посилалась в обґрунтування позовних вимог. Просила суд скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення заявлених нею вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним, справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року.

Позивач будучи повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з'явилася, до початку розгляду справи подала заяву, в якій вказувала про підтримання поданої апеляційної скарги та просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач, в судове засідання не з'явився. Неодноразово про розгляд справи він повідомлявся за адресою визначеною матеріалами справи : місто Київ, пров. Приладний, 2 - А, однак судові повідомлення поверталися з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Враховуючи зазначене вище, судом апеляційної інстанції було зроблено запит щодо фактичного місця перебування відповідача до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Згідно наданої відповіді вбачається, що наказом Міненерговугілля від 25.11.2014 року № 841 « Про заходи стабілізації соціально - економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» затверджено перелік державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, що належать до сфери управління Міненерговугілля та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля здійснює управління корпоративними правами держави, станом на 19.11.2014 року, які знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції та щодо яких прийнято рішення про припинення виробничої та фінансово - господарської діяльності. За зверненням ДП «Луганськвугілля» від 04.12.2014 року № 174 Міненерговугілля наказом від 16.12.2014 року № 876 затвердило зміни до Статуту ДП «Луганськвугілля» в частині зміни місцезнаходження підприємства - місто Київ, провулок Приладний будинок 2 -А, внісши зміни до установчих документів. Відокремлений підрозділ ДП «Луганськвугілля» - «Шахта» «Ніканор -Нова» зареєстрована за тією ж самою адресою.

При цьому міністерством вказувалось, що вугледобувні підприємства та їх відокремлені підрозділи (шахти), що перереєструвалися на контрольовану Україною територію, через особливості гірничої промисловості фактично не здійснили переміщення та відповідно не можуть провадити господарську діяльність на контрольованій території.

З урахуванням зазначеного та відповідно до ст. 128 ЦПК України судова повістка-повідомлення, адресована Державному підприємству «Луганськвугілля» була розміщена за веб-адресою https://kia.court.gov.ua/sud2690/info/141/23відповідно www.apcourtkiev.gov.ua/wp-content/uploads/2015/11/biluch2405.pdf

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано на адресу суду додатків до позовної заяви, які судом було повернуто на адресу позивача відповідно до ухвали суду від 30.11.2016 року.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, так як матеріали справи на час розгляду містили в собі документи, які давали підстави суду розглянути справу по суті заявлених позивачем вимог.

Так, згідно трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що вона починаючи з 04.11.1988 року по 07.10.2014 року працювала на ВВП «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля». Відповідно до наказу № 855к від 07 жовтня 2014 року її було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України.

Згідно листа в.о. директора Відокремленого господарського підрозділу «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 30.12.2014 року №10р-882 про заборгованість, вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з червня по жовтень 2014 року становить - 9690,42 гривень, в тому числі: червень 2014 року - 2092,00гриввень, липень 2014 року - 1689,00 гривень, серпень 2014 року 2600,00 гривень, вересень 2014 року 2245,00 гривень, жовтень 2014 року - 1064,42 гривень. Та вказано, що підприємство не в змозі погасити заборгованість по заробітній платі у зв'язку з відсутністю коштів.

Відповідно до частини першої ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по жовтень 2014 року в сумі 9690, 42 гривни підлягають до задоволення як такі, що знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх с ум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як на час звернення позивача до суду з позовом так і на час постановлення судового рішення не було надано доказів які б підтверджували факт проведення відповідачем по справі повного розрахунку з позивачем після його звільнення.

Статтею 617 ЦК передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події.

Згідно зі статтею 14 - 1 Закону України « Про торгово - промислові палати в Україні» Торгово - промислові палати в Україні та уповноважені нею регіональні торгово - промислові палати засвідчують форс мажорні - обставини ( обставини непереборної сили) та видають сертифікат.

Учасниками справи на час розгляду справи не було надано доказів на підтвердження того, що наявність воєнного конфлікту на території Луганської області та здійснення у зв'язку з цим антитерористичної операції з 01 липня 2014 року є форс - мажорними обставинами ( обставинами непереборної сили) засвідченими Торгово -промисловою палатою згідно до положень ст. 14 -1 Закону України. « Про торгово - промислові палати в Україні», що унеможливлюють виконання відповідачем зобов'язань згідно з законодавчими та іншими нормативними актами при здійсненні ним господарської діяльності.

Відсутність даних про фактичний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі, на думку колегії суддів, надає право позивачу щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку згідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 із внесенням змін і доповнень середньоденний розмір заробітної плати позивача за два останні календарні місяці роботи що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата складала 115, 36 гривень, кількість робочих днів з вересня 2014 року по жовтень 2016 року становить 516 днів. Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає - 59 525, 76 гривень.

Також вимогами позивача є стягнення суми індексації заборгованості по заробітній платі відповідно до індексу цін на споживчі товари, тарифи та послуги в сумі 18350, 51 гривни з вересня 2014 року по жовтень 2016 року.

Законодавчо визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року N 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні; компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 ( 1427?97?п) (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року N 692 ( 692-99-п ), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

У той же час, колегія суддів вважає, що вимоги позивача простягнення суми індексації заборгованості по заробітній платі не підлягають до задоволення , так як позивачем не було взято до уваги, що опублікований індекс споживчих цін за спірний період часу перевищував 105 відсотків лише з лютого по квітень 2015 року. Крім того наявні матеріали справи не підтверджують складові розрахунку ( часу підвищення розміру заробітної плати, ставку базового місяця) щоб давало підстави суду його перевірити.

Керуючись ст.ст. 367, 378, 372, 374, 376, 381 -383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року « 1402 - У111, п. 8 розділу Х111 «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147 - У111 від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року скасувати та постановити нове судове рішення за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державному підприємству «Луганськвугілля» (03680 місто Київ, провулок Приладний, 2 -А ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі з червня 2014 року по жовтень 2014 року у розмірі 9690,42 гривни; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з жовтня 2014 року по жовтень 2016 року в сумі 59525, 76 гривень, всього: 69216, 18 ( шістдесят дев'ять тисяч двісті шістнадцять гривень вісімнадцять копійок).

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Луганськвугілля» (03680 місто Київ, провулок Приладний, 2 -А ) судовий збір на користь держави в розмірі 692, 16 гривни на користь держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: