ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/6025/15-ц

провадження № 61-3854св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Лізинг»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Лізинг» (далі - ТОВ «Оптіма-Лізинг») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та повернення предмета лізингу.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що товариство є власником автомобіля «Skoda Fabia», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

10 червня 2014 року між товариством та відповідачем укладено лізингову угоду № 20131050/1, відповідно до якої відповідач отримав у платне строкове користування вказаний транспортний засіб, що підтверджується актом прийому-передачі № 1 від 10 червня 2014 року.

На момент передачі вартість автомобіля становила 102 000 грн, що еквівалентно 8 500 доларам США. Станом на 17 березня 2015 року його вартість становить 221 000 грн.

Угодою передбачено, що щомісячні лізингові платежі мають бути сплачені протягом трьох робочих днів з дня виставлення відповідних рахунків згідно з графіком здійснення платежів. У разі прострочення здійснення лізингового платежу лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 3% від лізингової вартості транспортного засобу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день затримки платежу та обґрунтовані і документально підтверджені витрати, сплачені лізинодавцем для стягнення платежу.

Відповідач з липня 2014 року не здійснював платежі за користування транспортним засобом згідно умов лізингової угоди, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 53 149 грн, яка включає заборгованість зі сплати щомісячних лізингових платежів у розмірі 19 920,18 грн (за липень-жовтень 2014 року), штраф у розмірі 9 846,92 грн, пеню у розмірі 997,06 грн, платіж у розмірі чотирьох лізингових платежів за дострокове припинення договору - 22 384,84 грн.

З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача направлялися відповідні вимоги від 18 серпня 2014 року та від 4 вересня 2014 року, проте заборгованість не сплачена.

Умовами угоди передбачено, що в разі прострочення сплати одного щомісячного лізингового платежу та/або усіх належних до сплати платежів (оплати сервісних та ремонтних робіт, штрафних санкцій та інших відшкодувань) частково або в повному обсязі більше ніж на 30 днів, лізингодавець має право на дострокове розірвання договору.

Листом-повідомленням від 7 листопада 2014 року № 212 відповідача повідомлено про розірвання лізингової угоди з 7 листопада 2014 року. Вказаний лист також містив вимогу повернути транспортний засіб, сплатити заборгованість та штрафи. Проте відповідачем вимога не виконана.

На підставі викладеного позивач просив зобов'язати відповідача повернути транспортний засіб товариству та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 53 149 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, ухваленим у складі судді Чех Н. А., позов задоволено частково.

Зобов'язано відповідача повернути позивачу предмет лізингу за лізинговою угодою №20131050/1 від 10 червня 2014 року - транспортний засіб Skoda Fabia 1.2 МТ, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Стягнено з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати щомісячного лізингового платежу у розмірі 19 920,18 грн, штраф у розмірі 9 846,92 грн, пеню у розмірі 997,06 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн та 307,64 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач отримав предмет лізингу, проте умови угоди щодо сплати обов'язкових щомісячних лізингових платежів не виконує, тому має нести передбачену договором відповідальність, зокрема сплатити штраф та пеню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення чотирьох лізингових платежів у загальному розмірі 22 384,84 грн, суд послався на те, що відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Задовольняючи позовну вимогу про зобов'язання відповідача повернути транспортний засіб та відхиляючи доводи відповідача про шахрайське заволодіння автомобілем невстановленою особою, суд першої інстанції послався на недоведеність відсутності вини відповідача у вибутті предмету лізингу з його користування та порушення угоди в частині заборони передачі автомобіля третій особі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 6 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про повернення предмету лізингу скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути транспортний засіб, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що у провадженні СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0010808 від 19 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом автомобілем «Skoda Fabia», номерний знак НОМЕР_1. Оскільки предмет лізингу вибув з володіння відповідача та перебуває у розшуку, підстави для його повернення позивачу відсутні.

Також апеляційний суд зазначив, що 20 червня 2014 року між ТОВ «Оптіма-Лізинг» та Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Стройполіс» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ДД 140620/001, за умовами якого позивач застрахував вказаний транспортний засіб, в тому числі, й на випадок викрадення.

Пунктом 12.2 лізингової угоди № 2131050/1 від 10 червня 2014 року передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний негайно сповіщати лізингодавця про кожний випадок, що тягне за собою вимогу за страховим полісом, та не пізніше 12 годин з дати його настання надати лізингодавцю необхідні документи. У разі незаконного заволодіння транспортним засобом третіми особами лізингоодержувач зобов'язаний негайно сповістити органи внутрішніх справ України та лізингодавця в письмовій формі про даний випадок, повернути ключі запалювання та реєстраційне свідоцтво транспортного засобу лізингодавцю, надати лізингодавцю довідку з відповідного компетентного органу внутрішніх справ про порушення кримінальної справи по факту незаконного заволодіння транспортним засобом.

У разі, якщо лізингодавець не отримає через невиконання лізингоодержувачем вимог договору, визначених у п.12.2 та п.12.3 або чинного законодавства належні йому страхові платежі, пов'язані з пошкодженням, знищенням або втратою транспортного засобу, лізингоодержувач сплачує лізингодавцеві повну вартість ремонту транспортного засобу у випадку його пошкодження, або повну суму страхового відшкодування транспортного засобу у випадку його крадіжки або повної втрати (п.12.5 лізингової угоди).

На підставі вказаного апеляційний суд дійшов висновку, що позивач у майбутньому не позбавлений можливості захистити свої порушені права відповідно до умов укладеного сторонами договору.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в частині відмови у стягненні з відповідача штрафних санкцій у розмірі 22 384,84 грн сторонами не оскаржувалось, тому апеляційним судом у цій частині не переглядалось.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 12.1 лізингової угоди лізингодавець за власні кошти забезпечує страхування транспортного засобу на випадок крадіжки.

Про викрадення автомобіля 19 серпня 2014 року лізингодавця повідомлено відповідно до умов лізингової угоди. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила звернення відповідача до ТОВ «Оптима-Лізинг» із заявою про викрадення автомобіля.

З моменту викрадення транспортного засобу заявник втратив можливість отримувати дохід та сплачувати лізингові платежі.

Таким чином, автомобіль не може бути повернутий лізингодавцю та заборгованість на може бути стягнена на його користь до моменту розслідування кримінального провадження і виплати страхового відшкодування у разі неповернення автомобіля органами слідства.

Проте лізингодавець не виконав умови договору, не звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування та здійснював незаконне нарахування заборгованості для збільшення прибутку.

Також заявник вказує, що апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника, чим позбавив відповідача можливості навести відповідні доводи та порушив його конституційні права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду міста Києва від 6 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що 10 червня 2014 року між ТОВ «Оптіма-Лізинг» (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) укладено лізингову угоду № 20131050/1, за умовами якої лізингоодержувач отримав в платне користування транспортний засіб «Skoda Fabia», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Додатком № 1 до лізингової угоди від 10 червня 2014 року визначено, що строк лізингу становить дванадцять календарних місяців. Лізингові платежі виплачуються щомісячно як передплата за місяць. Лізингодавець виставляє рахунок 25 числа кожного поточного місяця за наступний місяць, а лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати щомісячні лізингові платежі першого числа кожного місяця. Розмір платежу за місяць з ПДВ становить 5 165,74 грн. По закінченню строку лізингу лізингоодержувач має право на викуп транспортного засобу відповідно до пункту 20.8 лізингової угоди.

Відповідно до пункту 9.9 лізингової угоди у разі прострочення здійснення лізингового платежу або його частини більше ніж на 3 робочі дні від дати, вказаної у графіку платежів за відповідний період користування транспортним засобом, лізингоодержувач сплачує: штраф у розмірі 3% від суми лізингової вартості транспортного засобу; пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день затримки платежу; обґрунтовані та документально підтверджені витрати, сплачені лізингодавцем для стягнення платежу.

Лізингодавець може припинити лізинг транспортного засобу та повернути транспортний засіб у володіння, якщо лізингоодержувач прострочив оплату одного щомісячного лізингового платежу відповідно до додатку 1 та належних до сплати платежів (оплату сервісних та ремонтних робіт, штрафних санкцій та інших відшкодувань відповідно до лізингового договору) частково або в повному обсязі більше ніж на тридцять днів. При цьому лізингодавець має право вимагати повернення транспортного засобу від лізингоодержувача (пункт 15.1 лізингової угоди).

Припинення лізингу транспортного засобу відбувається шляхом направлення лізингоодержувачу письмового повідомлення про припинення із зазначенням причини припинення. Договір лізингу припиняється в день отримання лізингоодержувачем такого письмового повідомлення або через п'ять днів від дати направлення залежно від того, яка подія настане раніше (пункт 15.2 лізингової угоди).

У випадку дострокового припинення згідно з пунктом 15.1 лізингоодержувач сплачує лізингодавцю всі лізингові та інші платежі за користування транспортним засобом до моменту припинення, штрафні санкції, передбачені цим договором, а також платіж у розмірі чотирьох лізингових платежів (пункт 15.3 лізингової угоди).

Відповідно до пункту 12.1 лізингової угоди лізингодавець за власний кошт забезпечує страхування транспортного засобу на випадок крадіжки.

Пунктом 12.2 лізингової угоди передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний негайно сповіщати лізингодавця про кожний випадок, що тягне за собою вимогу за страховим полісом, та не пізніше 12 годин з дати його настання надати лізингодавцю необхідні документи. Зокрема, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом третіми особами лізингоодержувач зобов'язаний негайно сповістити органи внутрішніх справ України та лізингодавця в письмовій формі про даний випадок, повернути ключі запалювання та реєстраційне свідоцтво транспортного засобу лізингодавцю, надати лізингодавцю довідку з відповідного компетентного органу внутрішніх справ про порушення кримінальної справи по факту незаконного заволодіння транспортним засобом.

У разі, якщо лізингодавець не отримає через невиконання лізингоодержувачем вимог договору, визначених у пункті 12.2 та пункті 12.3 або чинного законодавства належні йому страхові платежі, пов'язані з пошкодженням, знищенням або втратою транспортного засобу, лізингоодержувач сплачує лізингодавцеві повну вартість ремонту транспортного засобу у випадку його пошкодження, або повну суму страхового відшкодування транспортного засобу у випадку його крадіжки або повної втрати (пункт 12.5 лізингової угоди).

У пункті 12.4 лізингової угоди сторони погодили, що у випадку втрати транспортного засобу усі умови лізингової угоди зберігають чинність; лізингоодержувач продовжує сплачувати всі лізингові платежі до моменту виплати лізингодавцю страхового відшкодування або у передбачених договором випадках - до повної компенсації лізингоодержувачем збитків, заподіяних лізингодавцю такою втратою.

Відповідно до акта прийому-передачі № 1 від 10 червня 2014 року об'єкт лізингу - транспортний засіб отримано лізингоодержувачем 10 червня 2014 року. Датою повернення об'єкту лізингу є 10 червня 2015 року.

20 червня 2014 року між ТОВ «Оптіма-Лізинг» та Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Стройполіс» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ДД 140620/001, за умовами якого позивач застрахував вказаний транспортний засіб, в тому числі й на випадок викрадення.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо сплати щомісячних лізингових платежів на його адресу ТОВ «Оптіма-Лізинг» направлено претензії про перерахування суми заборгованості від 18 серпня 2014 року № 166, від 4 вересня 2014 року № 171, які залишені відповідачем без виконання.

Відповідно до розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості відповідача за лізинговою угодою становить 53 149 грн з яких: 19 920,18 грн - заборгованість зі сплати щомісячних лізингових платежів за липень-жовтень 2014 року, 9 846,92 грн - штраф, 997,06 грн - пеня, 22 384,84 грн - платіж у розмірі чотирьох лізингових платежів.

7 листопада 2014 року ТОВ «Оптіма-Лізинг» направило відповідачу повідомлення про розірвання лізингової угоди з 7 листопада 2014 року, повернення транспортного засобу у строк до 14 листопада 2014 року та сплати заборгованості у зв'язку з невиконанням умов лізингової угоди № 2131050/1 від 10 червня 2014 року, яке ним отримано 25 листопада 2014 року.

Також судами встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про заволодіння транспортним засобом шахрайським шляхом. Слідчим відділом відкрито кримінальне провадження № 0010808 від 19 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. На час вирішення справи судом в рамках досудового розслідування проводилися слідчі дії та оперативно-розшукові заходи, спрямовані на встановлення причетних до кримінального правопорушення осіб.

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Судами першої та апеляційної інстанцій не надано правової оцінки тому, що лізингова угода від 10 червня 2014 року № 20131050/1 є нікчемною в силу порушення імперативних вимог щодо її нотаріального посвідчення та не створила юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з її недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача лізингових платежів, пені, штрафу суперечать вимогам статті 216 ЦК України щодо наслідків недійсності нікчемного правочину.

Неможливість повернення предмета лізингу, що сторонами не спростовано, має наслідком відшкодування вартості одержаного автомобіля за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки обставини щодо ціни одержаного у платне строкове користування транспортного засобу судами попередніх інстанцій не встановлені, суд касаційної інстанції позбавлений можливості застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення суду першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення обставин, що мають значення для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Оскільки суд касаційної інстанції передає справу на новий розгляд, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 квітня 2016 року скасувати.

Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Лізинг» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та повернення предмету лізингу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик