Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 752/16443/16-ц

провадження № 61-20891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації,

представник третьої особи - ОСОБА_7,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - адвокатом ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В., від 12 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з грудня 2012 року вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, який є батьком їхньої спільної дитини - малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що з моменту народження дитини відповідач повністю усунувся від виховання сина, не відвідує його, не цікавиться життям та здоров'ям дитини, матеріально не утримує сина, аліменти не сплачує. Усі питання, пов'язані з вихованням дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина перебуває на повному її утриманні. Вказувала, що відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що в майбутньому може зашкодити розвитку духовних цінностей дитини, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, що свідчить про ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Антонової Н. В., від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_3. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього ОСОБА_11. аліменти у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви, а саме 10 жовтня 2016 року, і до його повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Допущено до негайного виконання рішення у частині стягнення аліментів за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що батько ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно малолітнього сина, а тому, врахувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу представникаОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Висновок органу опіки і піклування був складений на підставі тільки пояснень матері.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 29 вересня 2017 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження у зазначеній справі, незважаючи на те, що відповідачем був пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та не надано клопотання про поновлення такого строку із зазначенням поважних причин пропуску. Апеляційний суд не надав оцінки тому факту, що за час проживання позивача разом із сином на території України відповідач жодного разу на встановлював контакт з позивачем, не цікавився життям та здоров'ям своєї дитини та не вчиняв жодних дій для спілкування з нею. Позивач не зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини разом із нею до України з березня по серпень 2016 року, оскільки чинним законодавством не передбачена необхідність у такому дозволі. Апеляційний суд помилково послався як на доказ прояву інтересу до дитини на свідоцтво про проведення огляду дитини за 2014-2016 роки, оскільки зазначена інформація жодним чином не підтверджує проведення таких оглядів у присутності та з відома батька. Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що дозволи на проживання позивача, відповідача та їх дитини у Франції були скасовані у травні 2016 року, спеціальний дозвіл на проживання у Франції був виданий лише на 22 березня 2017 року і лише на дитину, отже позивач разом із дитиною з 23 травня 2016 року була позбавлена можливості перебувати разом із дитиною на території Франції. Факт звернення відповідача до відділення поліції 02 серпня 2016 року із заявою про спір щодо права опіки над дітьми не може слугувати доказом створення перешкод позивачем у спілкуванні відповідача з дитиною та відсутності можливості відвідувати дитину та опікуватися нею, враховуючи обізнаність відповідача про місце знаходження дитини з моменту її виїзду з території Франції. Апеляційний суд не спростував доводи позивача, що відповідач не піклується про дитину, яка більшу частину свого життя провела разом із матір'ю, дитина не знає батька. Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач прибув до Києва, проте жодних спроб щодо зустрічі з дитиною не здійснив, не передав дитині ані подарунків, ані грошових коштів. Відповідач, володіючи інформацією про місце перебування сина з 2015 року, свідомо не виявляє бажання щодо спілкування з ним, не приймає участі у вихованні дитини, нехтує встановленими чинним законодавством обов'язками.

16 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у яких останній просить касаційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду - залишити без змін. Заявник посилається на те, що апеляційний суд правильно встановив, що позивач, виїхавши із сином в Україну та не повернувшись у встановлений строк, подала відповідний позов про позбавлення свого чоловіка батьківських прав, умисно приховала від суду першої інстанції інформацію про дійсні обставини її відносин із чоловіком, наявність шлюбу та спору щодо місця проживання їх сина. Позивач не довела свідоме та навмисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише у частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських. В іншій частині не оскаржується, а тому касаційному перегляду не підлягає.

05 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що 15 грудня 2012 року сторони уклали шлюб, зареєстрований органом реєстрації актів цивільного стану м. Ліон 04 округа (Рона), актовий запис № 225. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_11.

Згідно із свідоцтвом про проведення огляду дитини педіатр ОСОБА_10

(м. Ліон, Франція) з 18 грудня 2014 року по 04 квітня 2016 року регулярно проводив медичний огляд дитини ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі згоди відповідача від 29 березня 2016 року на виїзд дитини за кордон у період з березня по серпень 2016 року, ОСОБА_3 разом з сином приїхала і залишилась в Україні (а. с. 158-159).

Висновком органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 січня 2017 року № 100-559 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітнього сина ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вказаний вище висновок було ухвалено без участі ОСОБА_5, а також його пояснень та документів щодо стану виконання батьківських обов'язків відносно малолітнього сина. У висновку було зазначено, що відповідно до довідки Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14 грудня 2016 року місцезнаходження ОСОБА_5 невідоме, працівниками поліції проводяться розшукові заходи щодо його встановлення.

Під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, надаючи пояснення і відповідаючи на запитання суду, представник служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_7 зазначила, що службі у справах дітей після складання висновку, який міститься у матеріалах справи, стало відомо, що відповідач бажає займатись дитиною, а тому позбавлення батьківських прав не є доцільним.

Позов у даній справі заявлений громадянкою України ОСОБА_3 до громадянина Аргентини ОСОБА_5 щодо позбавлення батьківських прав останнього відносно малолітнього сина ОСОБА_11., який є громадянином Аргентини і громадянином України.

У відповідності до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Частиною другою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв'язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5, який працює на посаді спеціаліста з правових питань у спеціалізованій установі Організації Об'єднаних Націй з питань освіти, науки та культури (ЮНЕСКО) у м. Парижі (Франція), не втрачав інтерес до свого сина та вжив низку заходів для повернення дитини до Франції, після того як ОСОБА_3 не повернулася з України разом із сином у серпні 2016 року.

02 серпня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до поліції про незаконне утримання дитини її матір'ю на території України (а. с. 155-156).

22 вересня 2016 року адвокат ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_3 з проханням повернутися разом із дитиною до Франції

(а. с. 151-153).

Відповідач звертався до апеляційного суду м. Парижу (Франція) із запитом на встановлення батьківських прав (а. с. 137-142).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним

(параграф 100).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на нього. Встановивши відсутність протиправної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків, а також те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Відносно доводів касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції вимог ЦПК України при відкритті апеляційного провадження, необхідно зазначити, що внаслідок того, що суд першої інстанції направляв кореспонденцію на адресу відповідача, вказану позивачем

(АДРЕСА_1), яку останній не отримував, відповідач не був присутній при проголошенні рішення суду першої інстанції і, отримавши рішення суду 20 липня 2017 року, подав апеляційну скаргу

27 липня 2017 року, тобто у межах строків і порядку, передбачених частиною першою статті 294 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги висновки суду апеляційного суду не спростовують та не впливають на законність прийнятого судом рішення.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - адвокатом ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк