Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 497/2750/15-ц

провадження № 61-18866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Одеської області, ліквідаційна комісія Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Болградського районного суду Одеської області, у складі судді Раца В. А., від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В., від 20 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

05 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, ліквідаційної комісії Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та ліквідаційної комісії районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що в рамках кримінальної справи за фактом викрадення зерна з Болградського КХП він був затриманий 17 серпня 2002 року, йому було пред'явлено обвинувачення, відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2005 року він був звільнений з-під варти з зали судового засідання, йому було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. 04 квітня 2011 року за результатами розслідування слідчим управлінням ГУ МВС України в Одеській області було винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині пред'явленого обвинувачення йому - ОСОБА_2 у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочинів, та про вказану постанову він дізнався лише 12 серпня 2015 року, коли звернувся до відповідних органів для отримання закордонного паспорту та перевірки наявності у нього судимості.

Позивач ОСОБА_2, посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», просив стягнути з Державної казначейської служби України завдану йому майнову шкоду в розмірі 119 000 грн, яку він вирахував, виходячи із розміру мінімальної заробітної платні, яку він не отримував в результаті обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а потім підписки про невиїзд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у сумі 10 000 000 грн, позивач посилався на те, що він тривалий час, а саме 2 роки 5 місяців та 20 днів незаконно перебував під вартою, був позбавлений нормального ритму життя, не мав можливості допомагати престарілим батькам. За час знаходження під вартою він був позбавлений можливості вільно спілкуватися з дружиною, що в подальшому призвело до страждань, хвороб, та руйнування їх нормальних відносин, були порушені його права на свободу, що призвело до зміни складу життя, втрати зв'язків, зміни ставлення оточення та зміни життя після звільнення з-під варти, що вимагало додаткових та значних зусиль для організації життя, а також погіршення стану здоров'я, який він відновлює до цього часу.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити та стягнути на його користь вказані вище суми в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року, із урахуванням ухвали цього ж суду від 17 жовтня 2016 року про виправлення арифметичної помилки, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 41 340 грн, моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, а всього 541 340 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час затримання ОСОБА_2 був працевлаштований та отримував заробітну плату, а тому, стягуючи майнову шкоду у вигляді суми заробітку, суд виходив з періоду, який визначено з моменту затримання позивача, тобто з 17 серпня 2002 року і до часу звільнення його з-під варти, а саме до 10 лютого 2005 року. Стягуючи на користь позивача моральну шкоду в сумі 500 тис. грн, суд врахував тривалість перебування позивача ОСОБА_2 під слідством і судом, тривалий час його перебування під вартою, відсторонення від роботи, погіршення стосунків з оточуючими через порушення кримінального провадження, які вважали його злочинцем, та перенесені в зв'язку з цим моральні страждання.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 і апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилено. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року - залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Апеляційний суд встановив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів, винуватість у скоєнні яких не доведено, тривалість ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкість подолання вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, а також інші негативні наслідки незаконного притягнення як обвинуваченого та перебування під вартою, які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я.

08 лютого 2017 року Державна казначейська служба Україниподала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначаючи розмір моральної шкоди судами залишено поза увагою положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», згідно якої відшкодування моральної шкоди за час перебування особи під слідством чи судом провадиться виходячи із розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Сума визначеної судами моральної шкоди значно перевищує мінімальну суму, визначену законом. Позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями органу державної влади та тяжкими фізичними і моральними стражданнями, на які посилається позивач. Судами також безпідставно стягнуто майнову шкоду, оскільки пред'являючи вимоги про відшкодування неодержаних доходів (заробітна плата) позивач не довів, що він дійсно отримував такі доходи від трудової діяльності на відповідній посаді.

03 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_2 направив заперечення на касаційну скаргу. У поданих запереченнях позивач посилається на те, що касаційна скарга Державної казначейської служби України є необґрунтованою та такою, що не спростовує правильність оскаржених судових рішень, які ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального, права із належним дослідженням наявних у матеріалах справи доказів.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, ліквідаційної комісії Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та ліквідаційної комісії районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 04 липня 2002 року слідчим слідчого відділу Болградського районного відділу ГУ МВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України, яка згодом була перекваліфікована на частину п'яту статті 185 КК України.

22 серпня 2002 року за підозрою у скоєнні даного злочину в порядку статті 115 КПК України було затримано ОСОБА_2 Пізніше Болградським районним судом Одеської області відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2005 року у справі № 11-46/2005 вирок суду першої інстанції було скасовано, вищезазначена кримінальна справа була направлена на додаткове розслідування, а ОСОБА_2 було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено з зали суду.

Постановою слідчого слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області від 04 квітня 2011 року кримінальна справа № 0 в частині пред'явленого обвинувачення ОСОБА_2 була закрита у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочину.

У відповідь на заяву ОСОБА_2 від 29 липня 2015 року слідчим управлінням ГУ МВС України в Одеській області листом від 12 серпня 2015 року було повідомлено про закриття вказаної кримінальної справи.

В рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України (крадіжка), яка неодноразово була перекваліфікована, зокрема на частину четверту статті 190 КК України (шахрайство), позивач ОСОБА_2 перебував під вартою у місцях попереднього ув'язнення на протязі 2 років 5 місяців та 20 днів, а саме з 17 серпня 2002 року по 10 лютого 2005 року. Всього під слідством і судом ОСОБА_2 перебував 8 років і 8 місяців.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (пред'явлення обвинувачення), незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, який не може бути меншим мінімального розміру заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, врахувавши екстраординарний час перебування позивача під слідством та судом (8 років 8 місяців), в тому числі і строк перебування позивача у місцях попереднього ув'язнення (2 років 5 місяців та 20 днів), дійшов висновку про екстраординарну глибину та тривалість моральних страждань позивача, значні порушення нормальних життєвих зв'язків останнього та необхідність застосування значних зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я.

Враховувавши характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів, винуватість позивача у скоєнні яких не було доведено, тривалість ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, складність подолання вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, вік позивача, а також інші негативні наслідки незаконного притягнення як обвинуваченого та перебування під вартою, суди з урахуванням засад розумності та справедливості дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500 тис. грн.

Таким чином, суди на виконання вищевказаних вимог закону та положень статей 212-214 ЦПК України, у редакції 2004 року, правильно застосували норми законодавства, встановили розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом та визначили розмір моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру моральної шкоди судами враховано не лише строк перебування позивача під вартою та слідством, а також ту обставину, що ОСОБА_2 не мав можливості доглядати своїх батьків похилого віку під час перебування під вартою, був позбавлений можливості тривалого піклування про свою сім'ю, має вади здоров'я.

Доводи касаційної скарги про те, що розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_2, необґрунтовано завищено судами, матеріалами справи не підтверджено. Є безпідставними доводи про відсутність факту заподіяння позивачу моральних або фізичних страждань, чи витрат немайнового характеру, оскільки висновки судів є мотивованими, вказують на те, які незаконні дії щодо позивача призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього зусиль для організації свого життя.

Розмір стягнутої судами моральної шкоди відповідає положенням закону щодо врахування вимог розумності та справедливості, не суперечить положенням статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки у частині третій вказаної статті, зазначається лише мінімальний розмір моральної шкоди.

Урахувавши всі обставини конкретної справи, глибину моральних страждань, надані позивачем докази, а також судові рішення у справах, предметом у яких були подібні вимоги осіб, які разом із позивачем у цій справі одночасно перебували під слідством і судом по кримінальній справі, суди належним чином обґрунтували розмір стягнутої моральної шкоди.

Зокрема, заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 24 березня 2014 року позов ОСОБА_3 до держави Україна, Державної казначейської служби України, прокуратури Болградського району Одеської області, Болградського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури, - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейського служби України на користь ОСОБА_3 суми грошової компенсації майнової шкоди у розмірі 37 758 грн та моральної шкоди 500 тис. грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 березня 2014 року в частині стягнення грошової компенсації майнової шкоди у розмірі 37 758 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині заочне рішення районного суду залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення в частині стягнення моральної шкоди відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення моральної шкоди, оскільки суди в цій частині заявлених позовних вимог правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення цих позовних вимог. Доводи касаційної скарги висновків судів в частині стягнення моральної шкоди не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 500 тис. грн ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами також було встановлено, що ОСОБА_2 на час його затримання працював головою правління ВАТ «Болградський КХП», що підтверджено копією трудової книжки ОСОБА_2 від 24 липня 1967 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди у рахунок відшкодування неодержаного за час відсторонення від роботи заробітку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши, що позивач з часу його затримання, з 17 серпня 2002 року до часу звільнення його з-під варти, а саме 10 лютого 2005 року, в результаті протиправних дій органів досудового слідства був позбавлений можливості працювати та отримувати дохід, врахувавши проміжок часу, який минув, дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди у вигляді суми заробітку з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи.

Однак із висновком судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди, колегія суддів Верховного Суду не погоджується, виходячи із наступного.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня 1996 року № 41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Даний висновок, узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6?2089цс15.

Із урахуванням зазначеного, слід дійти висновку, що встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду віднесено до компетенції цих органів, а не суду, а тому справа в частині заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу

Відповідно до пункту 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обстави, оскаржені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення майнової шкоди слід скасувати та закрити провадження у справі в цій частині з підстав, встановлених пунктом 1 статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 400, 402, 409, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди у розмірі 41 340 грн скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта