Провадження № 14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 липня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Макаренко І.О.,

при секретарі: Триндюк А.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа - Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: зняти арешт з 28/100 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, який накладений постановою Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.09.1996 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником 28/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Борисом Павловичем, згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив 28/100 частину квартири АДРЕСА_1 Право власності позивача зареєстровано 09.10.1995 року в Київському міському БТІ під №4249. Вказана частка квартири загальною площею 18,64 кв.м. і складається з однієї кімнати, жилою площею 13,9 кв.м. Зазначеним договір купівлі-продажу не оспорювався та є дійсним. Право власності на належну позивачу частку у квартирі ніким не оспорюється. В 2015 році позивач вирішив відчужити вказану частку своєї квартири, однак виявилось, що на підставі постанови Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.09.1996 р. було накладено арешт на вказану квартиру. Питання щодо зняття арешту на квартиру до цього часу не вирішено. Позивач звертався до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявами про зняття арешту з 28/100 частки квартири, однак арешт не було знято. У зв'язку з порушенням права позивача на його власність, останній звернувся до суду з вказаним клопотанням.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 28/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Борисом Павловичем, згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив 28/100 частину квартири АДРЕСА_1

Право власності позивача зареєстровано 09.10.1995 року в Київському міському БТІ під №4249.

На підставі постанови Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.09.1996 р. на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт в рамках кримінального провадження №64-708.

Позивач звертався до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявами про скасування постанови Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.09.1996 р. на підставі якої був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1

Проте арешт з квартири знятий не був.

За запит суду Шевченківське УП ГУНП у м. Києві повідомило, що слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0015468 від 22.12.2015 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Досудове розслідування розпочато за матеріалами кримінальної справи №64-708 від 08.08.1995 року.

Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Отже, враховуючи те, що обставини для арешту майна позивача ОСОБА_2 відсутні, відомостей про стадію кримінального провадження Шевченківською УП ГУНП в м. Києві, та дія арешту порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом, позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 16, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа - Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про зняття арешту з майна - задовольнити.

Скасувати арешт з 28/100 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, який накладений на підставі постанови Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26.09.1996 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: