АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/283/18

Провадження № 22-ц/787/835/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1;

відповідачі: Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" та Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком",

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2018 року, ухваленого в складі судді Гордійчук І.О. у справі № 569/283/18,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" та Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про зобов'язання звільнити з роботи, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак 26 грудня 2016 року його було незаконно звільнений з посади начальника юридичного відділу Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», а тому 27 квітня 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області прийнято рішення про поновлення його на роботі, однак фактично рішення було виконано 07 липня 2017 року. Вказує, що 17 липня 2017 року йому було оголошено про переведення лише його (єдиного працівника) з усього підприємства в режим простою з 07 липня 2017 року. Зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак рішення не виконано. Вказує, що після поновлення на роботі відповідач порушував законодавство про працю щодо нього, не створював належних умов праці, не виплатив кошти за рішення суду, а тому він 14 грудня 2017 року подав заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, однак звільнений не був. 20 грудня 2017 року повторно звернувся із заявою про звільнення з тих же підстав, однак відповідач будь-яких дій по звільнення його з роботи не провів, наказ на звільнення та трудову книжку не видав.

Під час судового розгляду уточнив позовні вимоги та просив трудові відносини з відповідачами визнати припиненими з 20 грудня 2017 року у зв'язку з розірванням трудового договору з його ініціативи за наслідком його звільнення з посади начальника відділ правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та стягнути з відповідачів на його користь вихідну допомогу в сумі 10 800 грн., відпускні за два дні у розмірі 358,70 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, а також стягнути 5000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі. (а.с.77, 199)

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2018 року, позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" та Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про зобов'язання звільнити з роботи, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» здійснити звільнення з роботи ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3ст.38 КЗпП України з 20 грудня 2017 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 10800,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за 49 днів в розмірі 8871,94 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені позивачем за надану правничу допомогу в розмірі 13850,00 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

В стягненні решти сум по позовних вимогах відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства, оскільки після поновлення позивача на роботі в судовому порядку 27 квітня 2017 року, роботодавцем наказ про поновлення на роботі видано лише 07 липня 2017 року, однак після поновлення на роботі працівника не було забезпечено належними умовами для праці, а визначена рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року стягнута сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 31460,00 грн. виплачена йому грудні 2017 року, тобто вже після подачі позивачем заяви про звільнення з роботи від 20 грудня 2017 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України згідно з поданою ним заявою з 20 грудня 2017 року, та стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, оскільки такі вимоги є доведені. Суд оцінив спричинену моральну шкоду завдану відповідачу в 1000,00 грн.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмовлений позовних вимог та в частині задоволених вимого щодо розміру стягнутого на його користь вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та розміру судового збору, через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Вказує, що суд не врахував, що роботодавцем порушено вимоги статей 21, 110, 127 КЗпП України, оскільки не зазначив, що із його заробітної плати неправомірно відраховано 37,84 грн. за серпень 2017 року; при мотивуванні простою не зазначив, що такий простій тривав 5 з половиною місяців і власник не приймав будь-який дій для ліквідації простою на підприємстві. Судом не зазначено про порушення відповідачем вимог ст. 153 КЗпП України, так як не надано доказів правомірності переміщення його до приміщення, яке не відповідало вимогам законодавства про охорону праці. Суд мотивуючи рішення не врахував порушення роботодавцем вимог ст. 158 КЗпП України, який не вживав заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівника шляхом впровадження прогресивних технологій методів робот, в тому числі стосовно освітлення. Зазначає, що розрахункові листи видавалися не в день виплати зарплати, а значно пізніше, що свідчить про порушення роботодавцем ст. 2-1 КЗпП України. Суд допустив помилку при розрахунку середньої заробітної плати та невірно визначив суми вихідної допомоги, яка підлягає стягненню на його користь відповідно до ст. 44 КЗпП України (підлягає стягненню 17517,56 грн.), відпускних (підлягає стягненню 543,20 грн.), середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (підлягає стягненню 13 308,15 грн.), моральної шкоди (підлягає стягненню 4 000,00 грн.) та розміру судового збору (недостягнуто 720,00 грн.). Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про повне задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Укртелеком» вказує, що рішення суду в оскаржуваній позивачем частині є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник ПАТ «Укртелеком» вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, що роботодавцем порушено вимоги статей 94, 96 КЗпП України, оскільки не встановив причини порушення умов трудового законодавства щодо своєчасності проведення оплати праці та не врахував наявність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про затримку виплати заробітної плати за рішеннями судів позивачеві. Зазначає, що предметами спорів по справам №569/370/17 та №569/10915/17 було поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, питання про оплату заробітної плати по вказаних справах судом не розглядалося, а тому виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не входить до складу гарантійних та компенсаційних виплат та не залежить від змісту та обсягу виконаної роботи працівником, тому не входить в структуру заробітної плати, а є мірою відповідальності роботодавця за по порушення законодавства про працю. Вказує, що суд не перевірив, що позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду та не врахував того, що якщо позивач дізнався про порушення свого права 07 липня 2017 року (з дати поновлення працівника на роботі), то строк для звернення до суду з вказаним позовом сплив 07 жовтня 2017 року, однак вказаний позов подано 05 січня 2018 року. Судом не надано правової оцінки та нормативного обґрунтування складу осіб, які беруть участь у вказаній справі та не врахував що ПАТ «Укртелеком» в особі Рівненької філії є відокремленим підрозділом юридичної особи та не може бути відповідачем у цій справі.

Зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки не дослідив та не витребував належних доказів по справі для підтвердження задоволених вимог позивача. Суд не дослідив співмірності заявлених та понесених позивачем витрат на правничу допомогу та доказів, які б підтверджували завдану йому моральну шкоду. Просить рішення суду в оскаржуваній позивачем частині скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду в оскаржуваній відповідачем частині є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» без задоволення.

Апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, шляхом зобов'язання здійснити звільнення з роботи ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 20 грудня 2017 року суд першої інстанції невірно визначив ефективний спосіб захисту інтересів позивача, який суперечить закону та не врахував уточнених позовних вимог, де останній просив суд трудові відносини з відповідачами визнати припиненими з 20 грудня 2017 року у зв'язку з розірванням трудового договору з його ініціативи за наслідком його звільнення з посади начальника відділ правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

За таких обставин, судове рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з15 листопада 2004 року.

Наказом №579 від 23.12.2016 р. позивача було звільнено з роботи з посади начальника відділу правового забезпечення на підставі п.1ч.1ст.40 КЗпП України, в зв'язку із скорочення штату працівників.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.04.2017 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком».

На виконання рішення суду, наказом №161-К від 07.07.2017р. позивача було поновлено на роботі посаді начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» .

Відповідно до наказу №165-к від 13.07.2017 року «Про початок простою начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», ОСОБА_1 повідомлено про початок простою за його посадою з причин організаційного характеру з 07 липня 2017 року.

З наказом №165-к позивач був ознайомлений 13.07.2017 року, та зазначив, що «ознайомлений й незгідний».(а.с.32). Наказ на час розгляду справи судом є чинним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.11.2017 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31460 грн.

14 грудня 2017 року подав заяву про розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України. Листом №385/20 від 14.12.2017 року відповідач у задоволенні вказаної заяви відмовив, оскільки підстави для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП відсутні. (а.с.16)

20 грудня 2017 року ОСОБА_1, повторно подав заяву про звільнення його з роботи з 20.12.2017 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в зв'язку з порушенням відповідачем трудового законодавства. Відповіді на вказану заяву позивачу роботодавцем надано не було.

На час розгляду справи позивача з роботи не звільнений.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до частини п'ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають.

Судова колегія погоджується з таким висновком, тому що, суд вважає встановленим факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного поновлення позивача на роботі та проведення оплати праці, що є порушенням ст.94, 96 КЗпП України.

Вказане конституційне право позивача на працю та на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП.

Відповідач не заперечував факт несвоєчасного виконання рішення суду від 27 квітня 2017 року.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП, оскільки не виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та порушенням законодавства про працю так як, наказ про поновлення на роботі позивача було видано 07.07.2017 року відразу після набрання рішенням суду законної сили, апеляційним судом відхиляється, оскільки в ст.235 КЗпП зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Незважаючи на це, відповідач не виконав рішення суду негайно, що є порушенням законодавства про працю і підставою для звільнення працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Інші порушення законодавства про працю на які покликається позивач, а саме порушення роботодавцем ст.ст.21, 110, 127, 141, 153, 158 КЗпП України не знайшли свого підтвердження. Належні та достатні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

При обчисленні середньої заробітної плати включаються основна заробітна плата, доплати та надбавки, виробничі премії та винагороди. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 44 КЗпП України підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 11678,37 грн. тримісячного середнього заробітку ( 3892,79 грн. середньомісячна заробітна плата х 3 =.11678,37 грн.)

Водночас, позивачем не надано доказів на підтвердження розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку, а тому вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Не підлягають до задоволенню позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, оскільки аналіз ч.1 ст.117 КЗпП України дає підстави для висновку, що обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку на стає за наявності умов : при звільненні працівника, невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, оскільки відсутній факт звільнення та затримки розрахунку тому відсутні підстави для застосування ст.117 КЗпП України, так як захисту підлягає вже порушене право.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника ПАТ про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність доказів заподіяння моральної шкоди Апеляційний суд відхиляє, оскільки вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення на ст.237-1 КЗпП України та при визначенні розміру моральної шкоди виходив із засад справедливості.

Ч. 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

При визначенні розміру компенсації за правничу допомогу апеляційний суд враховує, складність справи, незначний об'єм робіт виконаний безпосередньо адвокатом та час витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції, а також співмірність витрат із ціною позову, пропорційність розміру задоволених вимог та значенням справи для сторони та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7414 грн. в рахунок компенсації за правничу допомогу у цій справі.

Крім того, враховуючи часткове задоволення позову та розмір задоволених позовних вимог, покладення судового збору при подачі апеляційних скарг на обидві сторони, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1903 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України,ч.3 ст.ст. 38, 44, 83 КЗпП України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2018 року в частині зобов'язання здійснити звільнення з роботи ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 20 грудня 2017 року, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про припинення трудового договору з 20 грудня 2017 року, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки задовольнити частково.

Припинити дію безстрокового трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Укртелеком" з 20 грудня 2017 року за ч. 3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 11 678,37 грн.. та судові витрати в розмірі 9320 грн..

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки відмовити.

Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: