Провадження №2/522/550/18
Справа № 522/6371/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки за договором поруки від 28.07.2008 року такою, що припинена,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 27.03.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 53671,10 доларів США у гривневому еквіваленті на день ухвалення судом рішення виходячи з слідуючих обставин.

28.07.2008 року між ВАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено Договір про іпотечний кредит №MRTG-3, відповідно до якого Позивач зобов'язався надати Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65 175,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 28.07.2028 року зі сплатою 12,90 процентів річних.

В якості забезпечення виконання між Банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № MRTG-3/Р від 28.07.2008 року. Згідно зазначеного договору, поручитель поручається перед Банком за виконання Боржником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється Кредитним Договором та його додатками.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за Договором про іпотечний кредит №MRTG-3, проте в обумовлені кредитним договором строки позичальник своїх зобов'язань по поверненню кредиту не виконує, що і є причиною подання позову до суду.

27.08.2015 року по вказаній цивільній справі було винесено заочне рішення, яким позов задоволено та стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 53671,10 доларів США що еквівалентно 1 149940,89 грн. та судові витрати у розмірі 1827 грн. з кожного (т.1, а.с.92-96).

Ухвалою суду від 11.04.2017 року вказане заочне рішення суду від 27.08.2015 року за клопотанням ОСОБА_2 було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку на 10 годин 00 хвилин, «30» травня 2017 року (т.1, а.с.160).

Ухвалою суду від 30.05.2017 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, до спільного розгляду з цивільною справою за позовом Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що 22 березня 2017 року після ознайомлення її представника з матеріалами справи № 522/6371/15-ц, з розрахунком вимог банку у зв'язку з не поверненням позичальником кредитної заборгованості за кредитним договором № MRTG-13 від 28.07.2008р. стало відомо, що розмір відсоткової ставки, яку використовував банк при розрахунку суми відсотків за користування кредитом становив 7%, проте з 01.10.2010р. - 13,32% річних. При цьому, Договором про іпотечний кредит № MRTG-13 від 28.07.2008р. передбачена відсоткова ставка в розмірі 12,9% річних.

У зв'язку з розбіжностями в розмірах застосованих банком відсотків за користування кредитом та узгодженим розміром відсотків в Договорі про іпотечний кредит № MRTG-13 від 28.07.2008р., вона, ОСОБА_2, звернулась до ОСОБА_1 з проханням роз'яснити розміри застосованих Відповідачем відсотків річних за користування кредитом. На, що ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_2, що 02 жовтня 2009 року між ним та ВАТ «УніКредит Банк» було укладено угоду № 1 про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № MRTG -13 від 28.07.2008р., відповідно до п. 2 якої Сторони дійшли згоди, що у період з 02.10.2009 року по 01.10.2010 року процентна ставка за договором складатиме 7,0% річних. Після Закінчення цього терміну процентна ставка, складатиме 13.32% річних. Крім цього, згідно п. 3 угоди про внесення змін та доповнень № 1, сторони погодились встановити строк остаточного повернення Кредиту не пізніше 02.08.2028 року.

Посилалась на те, що 11 квітня 2017 року в судовому засіданні по розгляду заяви про перегляд заочного рішення по справі № 522/6371/15-ц, відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_2 не знала про існування угоди № 1 від 02 жовтня 2009 року про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № MRTG -13 від 28.07.2008 року. Таким чином, вважає, що уклавши угоду № 1 від 02 жовтня 2009 року про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № MRTG -13 від 28.07.2008р. банк та ОСОБА_4 збільшили процентну ставку з 12,9% річних до 13.32% річних та змінили строк остаточного повернення кредиту, збільшивши його з 28.07.2028р. початково встановленої до 02.08.2028р.. Вважає, що цим самим було змінено розмір зобов'язання ОСОБА_1, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_2 як поручителя. При цьому вона не надавала згоди на збільшення обсягу відповідальності за договором поруки № MRTG -13/Р від 28.07.2008 р., що в тому числі підтверджується показаннями ОСОБА_1 наданими в судовому засіданні 11 квітня 2017 року.

Також, посилалась на те, що з договору поруки № MRTG -13/Р від 28.07.2008 р. вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2. договору поруки) про його дію до припинення забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором № MRTG -13 від 28.07.2008р. не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України.

Листом від 03.12.2009р. №1209/14 банк повідомив ОСОБА_1 про те, що: «відповідно до п.5.2.2. Договору, при недодержанні Вами умов договору, у тому числі і при виникненні простроченої заборгованості, Банк набуває права дострокового стягнути з Вас всю суму кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за Договором. Враховуючи Ваше небажання виконувати свої зобов'язання за договором, Банк вимагає достроково повернути кредитні кошти, нараховані проценти, штрафні санкції всього у розмірі 67 385,82 дол. США та 00 грн.. Таким чином, Ви зобов'язані, терміново, не пізніше ніж 30.12.2009р. внести на Ваш пов'язаний рахунок суму, достатню для погашення вищевказаної у розмірі 67 385,82 дол. США та 00 грн.». Отже, вважає, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення частини позики, що залишилась не повернутою ОСОБА_4, чим змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № MRTG -13 від 28.07,2008р. який встановив не пізніше ніж 30.12.2009р..

У зв'язку із зміною Відповідачем на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, вважає, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з дати дострокового повернення кредиту, а саме з 30.12.2009р.. Вона ж протягом шести місяців не отримувала від банку жодних вимог виконати порушені зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором № MRTG -13 від 28.07.2008р..

За вказаних обставин вважає, що порука за договором поруки від № MRTG-3/Р від 28.07.2008р., укладеним між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», - кредитор, та ОСОБА_2 - поручитель, та ОСОБА_4 - боржник, має бути визнана припиненою.

До суду 06.07.2017 року від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли письмові заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, згідно яких зазначили, що у даному випадку зміна відсоткової ставки з 12.90 % до 7 % не є збільшенням відповідальності поручителя, а зменшення строку кредитування з 28.07.2028 р. до 02.08.2026 р. жодним чином не порушує прав поручителя як солідарного боржника, адже сплачувати відсотків за кредитним договором треба менше, ніж було передбачено договором про іпотечний кредит. Вважають, що ОСОБА_2, не маючи спеціальних знань в економічній сфері та, зокрема, банківській, свідомо вводить суд в оману, намагаючись уникнути фінансової відповідальності. Вказували, що факти, на які посилається позивач ОСОБА_2 не підтверджені жодним доказом по справі. Не надано до суду жодного розрахунку, де було б видно, що зміна умов кредитування вплинула на обсяг відповідальності ОСОБА_2, також не порушувалося питання призначення судової економічної експертизи (т.1, а.с.175-176).

06.07.2018 року розгляд справи був відкладений на 21.09.2017 року.

До суду 21.09.2017 року надійшли письмові пояснення від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (по довіреності від 09.03.2017 року) (т.1, а.с.185-186), згідно яких зазначив, що згідно угоди № 1 про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № MRTG-13 від 28.07.2008р., з 02.10.2009 року по 01.10.2010 року процентна ставка за договором зменшується з 12,9% річних до 7,0% річних

12,9% - 7% = 5,9% (розмір на який зменшилась ставка за договором в місяць)

Зменшення ставки передбачено на один рік - 12 місяців.

5,9% *12 - 70,8% (загальний розмір на який зменшилась ставка за договором).

Згідно угоди № 1 про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № MRTG -13 від 28.07.2008р., з 01.10.2010 року по 02.08.2028 року процентна ставка за договором збільшується з 12,9% річних до 13,32% річних.

13,32% - 12,9% = 0,42%(розмір на який збільшується ставка за договором в місяць)

Збільшення ставки передбачено з 01.10.2010 року по 02.08.2028 року - 214 місяців.

0,42% *214 = 89.88% (загальний розмір на який збільшилась ставка за договором)

89,88% - 70,8% = 19,08%.

Таким чином, вважає, що уклавши угоду № 1 від 02 жовтня 2009 року про внесення змін та доповнень до Договору про іпотечний кредит № МІТГС-13 від 28.07.2008р. банк та ОСОБА_4 збільшили розмір відповідальності ОСОБА_2 як поручителя на 19,08%, на що ОСОБА_2 як поручитель не надавала згоди.

Розгляд справи, призначений на 21.09.2017 року, був відкладений за клопотання представника відповідача у зв'язку з неявкою у судове засідання представника банку та відповідача ОСОБА_1.

До суду 03.11.2017 року надійшла уточнена позовна заява від ПАТ «Укрсоцбанк», згідно якої просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG-3 від 28.07.2008 року, яка станом на 26.05.2017 року становить 82 370 дол. США (вісімдесят дві тисячі триста сімдесят доларів США) 63 центів, з яких: - сума заборгованості за кредитом - 33 421, 97 дол. США; - сума заборгованості за відсотками - 48 948, 66 дол. США, а також судові витрати (т.1, а.с.194-216).

07.11.2017 року судом протокольно було прийнято до розгляду зміни позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» (у зв'язку з їх збільшенням) та розгляд справи був відкладений за клопотання представника відповідачки.

13.12.2017 року від представника відповідачки до суду надійшли письмові пояснення (т.2, а.с.7-36), згідно яких зазначено, що 12.12.2017 року Адвокатом ОСОБА_2 - ОСОБА_6 отримано висновок № 2/12-17 експертного економічного дослідження від 12.12.2017р.. Відповідно до висновку експертного дослідження: «Підписання угоди від 02.10.2009р., про внесення змін та доповнень №1 до договору про іпотечний кредит № MRTG-13 від 28 липня 2008 року - (з урахуванням Додатку №1 графіку платежів) призвело до зміни основного зобов'язання ОСОБА_2, як поручителя по договору поруки №MRTG-13/Р від 28.07.2008р., а саме призвело до фактичного подорожчання сукупної вартості кредиту на 4 137,95 дол. США в порівнянні з його сукупною вартістю до підписання угоди від 02.10.2009 року. Зазначене свідчить про збільшення відповідальності поручителя, згоду на що вона не надавала. Вважає, що даний висновок підтверджує їх підстави для визнання поруки ОСОБА_2 припиненою.

Також, у судовому засіданні 13.12.2017 року відповідач ОСОБА_4 заявив до суду клопотання про застосування строків позовної давності до позову банку. У свою чергу, представник банку - Борщенко К.Ю. просив поновити їм процесуальні строки. Розгляд справи був відкладений на 22.02.2018 року.

До суду 20.02.2018 року надійшла письмова заява ОСОБА_1, яку він підтримав у судовому засіданні 22.02.2018 року та 22.05.2018 року, про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, згідно якої посилався на те, що банк 03.12.2009 року листом №1209/14 вимагав дострокового повернення кредиту, у строк до 30.12.2009 року. Таким чином вважає, що банк, скориставшись своїм правом вимоги дострокового повернення частини позики, змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором MRTG-13 від 28 липня 2008 року, який встановив не пізніше ніж 30.12.2009 року. Вважає, що перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту, відсотків та платежів за ним, почався з наступного дня після встановлення банком строку дострокового виконання, тобто з 30.12.2009 р.. Проте, з даним позовом банк звернувся до суду лише у квітні 2015 року, тобто минуло майже 5 з половиною років. Отже, вважає, що банк пропустив строк звернення до суду. Вважає, що посилання банку на лист від 30.01.2014 року не свідчить про визнання ним заборгованості за договором, а тому не перериває строк позовної давності, крім того до написання такого листа строк позовної давності вже сплинув (т.2, а.с.99-102).

22.02.2018 року розгляд справи був відкладений за клопотанням сторін на 28.03.2018 року.

28.03.2018 року розгляд справи був відкладений на 22.05.2018 року у зв'язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про надання доказів в оригіналах та в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.

Розгляд справи був відкладений на 06.07.2018 року.

У судове засідання 06.07.2018 року сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника банку, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надійшла до суду заява, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, відмовити у задоволенні первісного позову банку та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Також, до суду надійшла заява від ОСОБА_1, згідно якої також просив справу розглядати за його відсутності та при винесенні рішення просив врахувати пояснення, наданні ним у минулих судових засіданнях.

У зв'язку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін, наданих ними у минулих судових засіданнях, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.07.2008 року між ВАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено Договір про іпотечний кредит №MRTG-3, відповідно до якого Позивач зобов'язався надати Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65 175,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 28.07.2028 року зі сплатою 12,90 процентів річних (а.с.5-11).

Пункт 2.4 Договору кредиту встановлює, що Відповідач зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього Договору.

В якості забезпечення виконання кредитного договору, між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № MRTG-3/Р від 28.07.2008 р..

Згідно зазначеного договору (п.1.1.), поручитель солідарно поручається перед Банком за виконання Боржником зобов`язань за іпотечним договором №MRTG-3 від 28.07.2008р. (далі кредитний договір), щодо повернення коштів, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється Кредитним Договором та його додатками (а.с.12-13).

Згідно п.1.1. договору поруки, поручитель поручається перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання боржником усіх зобов'язань.

Згідно п.1.2. договору поруки, поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, про що свідчить його підпис на кожній сторінці.

У подальшому, між банком та ОСОБА_4 02.10.2009 року було підписано угоду про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №MRTG-13 від 28.07.2008 року, згідно якої сторони встановили строк остаточного повернення кредиту не пізніше «02 серпня 2028 року». Також дійшли згоди, що у період з 02.10.2009 року по 01.10.2010 року (включно) процентна ставка за договором складатиме 7,0 % річних. Після закінчення цього терміну процентна ставка складатиме 13.32 % річних (т.1, а.с.132).

Позичальником та банком було підписано також додаток №1 до Угоди про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №MRTG-13 від 28.07.2008 року - графік погашення кредиту (т.1, а.с.141-145).

Також, 31.01.2013 року між банком та позичальником було підписано договір про внесення змін №1 до Договору про іпотечний кредит № MRTG-3 від 28.07.2008 року.

Свої зобов'язання, визначені п. 5.1.1 Договору кредиту, Позивачем виконано належним чином в повному обсязі, Відповідачу відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту.

Судом встановлено, що відповідач не виконував належним чином умови Договору кредиту - зокрема, порушувались строки повернення кредиту та сплати процентів.

Неналежне виконання взятих на себе зобов'язань ОСОБА_4 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка згідно уточнень позовних вимог від 03.11.2017 року станом на 26 травня 2017 року становить 82 370 дол. США (вісімдесят дві тисячі триста сімдесят доларів США) 63 центів, з яких:

- сума заборгованості за кредитом - 33 421, 97 дол. США;

- сума заборгованості за відсотками - 48 948, 66 дол. США.

Відповідно до п. 1.2.3 Статуту ПАТ „Укрсоцбанк" 02.12.2013 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів Банку та рішення єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства «Унікредит Банк» був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого до банку були передане все майно, майнові права та обов'язки, активи, капітал ПАТ «Унікредит Банк» (21753123), який є правонаступником ВАТ «Унікредит Банк», внаслідок чого правонаступником усіх прав та обов'язків є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до ст.525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов, крім випадків, передбачених законом або договором.

Ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ст. 1050 ЦК України передбачає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, такого само роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Жодних доказів щодо сплати коштів за цим договором, та які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, відповідачі суду не надали.

Таким чином, на момент розгляду справи доказів погашення кредиту та сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків у суду не має.

Отже, допустивши прострочення кредиту, відповідач ОСОБА_4 порушив не тільки свої договірні зобов'язання, а й вимоги законодавства України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Згідно зі статтею другою Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 12.07.2017 р. в рамках справи №6-708цс17.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 01.11.2017 року у справі № 6-1063цс17.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно розрахунку заборгованості, наданої банком до уточненої позовної заяви (т.1, а.с.215-216), останній платіж за кредитом був здійснений позичальником 03 лютого 2014 року.

З даним позовом банк звернувся до суду 27.03.2015 року, тобто у межах строків позовної давності.

За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості за договором про іпотечний кредит №MRTG-3 від 28.07.2008 року у розмірі 82 370 дол. США (вісімдесят дві тисячі триста сімдесят доларів США) 63 центів, з яких: - сума заборгованості за кредитом - 33 421, 97 дол. США; - сума заборгованості за відсотками - 48 948, 66 дол. США, є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору, однак підлягають задоволенню лише по відношенні до відповідача ОСОБА_1.

При цьому суд зазначає, що порука ОСОБА_2 є такою, що повинна бути припиненою з наступних підстав

Згідно ч.1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Розділом 4 кредитного договору сторони обумовили порядок дострокового погашення кредиту та випадки невиконання, зокрема, у разі прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом, встановлених п.2.4 Договору.

Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту та інших платежів відповідно до умов Договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги банку.

Суд вбачає, що за умовами кредитного договору (п.2.2 договору) суми та строки здійснення банком договірного списання на погашення основної суми кредиту, сплати процентів за його користування та комісій Банку визначені графіком погашення кредиту (додатком №1 до Договору).

Згідно п.2.4 кредитного договору, позичальник зобов'язується щомісячно не пізніше дати, погодженої графіком погашення кредиту, забезпечити наявність на своєму пов'язаному рахунку коштів у сумі достатній для проведення договірного списання, передбаченого п.2.2. договору.

Згідно додатку №1 до Угоди про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №MRTG-13 від 28.07.2008 року - графіку погашення кредиту (т.1, а.с.141-145), позичальник мав сплачувати кошти в погашення кредиту в термін до 02 числа кожного місяця.

Згідно розрахунку заборгованості, наданої банком до уточненої позовної заяви (т.1, а.с.215-216), останній платіж за кредитом був здійснений позичальником 03 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 559 ЦК України - порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Із аналізу вищевказаної норми закону вбачається, що в питанні належності стягнення грошових коштів з поручителя - є саме момент виникнення порушення у боржника та сповіщення про це поручителя або пред'явлення до поручителі відповідної вимоги.

Як вже було встановлено судом останній платіж позичальником було здійснено 03.02.2014 року.

Таким чином, у розумінні ст. 559 ч.4 ЦК України, зважаючи на те, що строк виконання основного зобов'язання, у даному випадку, настав 02 березня 2014 року, то банк протягом 03.03.2014 року до 03.09.2014 року мав право пред'явити вимоги до поручителя.

Між тим, з відповідним позовом до поручителя - ОСОБА_2 банк звернувся лише 27.03.2015 року. Доказів щодо направлення поручителю досудового вимоги про виконання кредитних зобов'язань з боку банку суду не надано.

Тобто банком було пропущено 6-ти місячний строк звернення з відповідними вимоги до поручителя.

Також суд враховує, що між банком та ОСОБА_4 02.10.2009 року було підписано угоду про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №MRTG-13 від 28.07.2008 року, згідно якої сторони встановили строк остаточного повернення кредиту не пізніше «02 серпня 2028 року». Також дійшли згоди, що у період з 02.10.2009 року по 01.10.2010 року (включно) процентна ставка за договором складатиме 7,0 % річних. Після закінчення цього терміну процентна ставка складатиме 13.32 % річних (т.1, а.с.132).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Ужитий законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Згідно до правової позиції ВСУ, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Також у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору.

Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12.

Таким чином, будь-якій зміні умов Договору кредиту мало передувати, щонайменше, 1) направлення Банком відповідного повідомлення на адресу Поручителя та 2) одержання з боку останнього погодження запропонованих змін умов кредитування особи, за яку він поручився перед Банком і несе солідарну майнову відповідальність.

З підписаної сторонами додаткової угоди від 02.10.2009 року вбачається, що збільшився обсяг, як відповідальності позичальника - ОСОБА_8, так і відповідальності і ОСОБА_2, як поручителя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно цивільного процесуального законодавства, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Зазначена правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 23.05.2018 року по справі № 192/2761/14.

Однак, Банком не надано доказів що відповідачка, як поручитель за кредитним договором, була повідомлена належним чином про прийнятті зміни, що банк попередньо погодив з нею такі зміни та ОСОБА_2 прийняла себе зобов'язання:

1) щодо сплати процентів за кредитом у період з 02.10.2009 року по 01.10.2010 року (включно) 7,0 % річних. Після закінчення цього терміну процентна ставка складатиме 13.32 % річних;

2) щодо строку остаточного повернення кредиту не пізніше «02 серпня 2028 року».

Підписанням вищенаведеної Додаткової угоди №1 від 02.10.2009 про внесення змін у договір кредиту №MRTG-13 від 28.07.2008 року банк створив для поручителя більш невигідні умови, ніж ті, що існували при початковому підписанні кредитного договору.

Зазначене підтверджується висновком №2/12-17 економічної експертизи, складеним 18.12.2017 року експертом Марчук Л.Л. (свідоцтво №1654 від 23.08.2013 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) на замовлення адвоката відповідачки (т.2, а.с.62-85) та не спростовано стороною банку.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11).

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

На підставі вищенаведеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2, як з поручителя, не підлягають задоволенню, оскільки було збільшено відповідальність поручителя без її згоди та банком пропущено строк пред'явлення вимоги до поручителя, а тому зустрічний позов про припинення поруки підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Крім того, судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачами зобов'язань за кредитним договором, позивач поніс витрати у розмірі 3654, 00 грн..

Отже, з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь банка понесені ними судові витрати.

Також суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 5 156 (п'ять тисяч сто п'ятдесят шість) гривень 00 копійок, який не був сплачений позивачем при подані до суду збільшених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15-16, 252-255, 256, 267, 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 536, 546, 549-552, ч.1, 4 ст. 559, 610-612, 624, ч.2 ст.625, 626, 627-629, 631, 1046-1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 1, 3-13, 27, 48, 49, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, ч.1 ст.223, 235, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації АДРЕСА_1) про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29) заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG-3 від 28.07.2008 року у розмірі 82 370 дол. США (вісімдесят дві тисячі триста сімдесят доларів США) 63 центів, з яких:

- сума заборгованості за кредитом - 33 421, 97 дол. США;

- сума заборгованості за відсотками - 48 948, 66 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29) судовий збір у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 5 156 (п'ять тисяч сто п'ятдесят шість) гривень 00 копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації АДРЕСА_1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1), Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29) про визнання поруки за договором поруки від 28.07.2008 року такою, що припинена, - задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки від № MRTG-3/Р від 28.07.2008р., укладений між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», - кредитор, та ОСОБА_2 - поручитель, та ОСОБА_4 - боржник, такою, що припинена.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 11.07.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі

06.07.18