Справа № 570/2878/18
Номер провадження 2/570/1228/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Іллюк С.Р.

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником будинку по АДРЕСА_3 В будинку зареєстровані дружина та донька позивача, а також відповідач. З часу реєстрації (з 13.10.2015 р.) відповідач не проживав у будинку, не користувався ним. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. За таких умов позивач звернувся до суду з даним позовом та покликаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 41 Конституції України просить суд його задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Представник позивача клопотань не заявляв.

Відповідачем не були заявлені клопотання; та не був поданий відзив.

Позивач в судове засідання не з'явився.

Представник позивача позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що відповідач проживає в АДРЕСА_1. Обіцяв, що добровільно зніметься з реєстраційного обліку, проте цього не зробив. Це й змусило позивача звертатися до суду з позовом. Просить задоволити заявлений позов.

Відповідач позов визнав та пояснив суду, що він дійсно проживає в АДРЕСА_1; з часу реєстрації у будинку позивача він не користувався цим майном. Не заперечує проти задоволення заявленого позову.

Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі позивача, зважаючи на те, що у справі приймає участь його представник.

Суд вважає, що по справі є можливість ухвалити судове рішення на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником 1/2 частини будинку по АДРЕСА_3

В будинку зареєстровані позивач, його дружина та донька.

В будинку з 13.10.2015 р. також був зареєстрований відповідач. Проте з часу реєстрації відповідач не проживав в будинку, не користувався ним. Між сторонами не був укладений договір найму житлового приміщення.

Про дані обставини пояснив представник позивача, і ці обставини визнаються відповідачем.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає.

Відповідач пояснив суду, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2. А будинком позивача він не користувався раніше, і не користується на даний час.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини суд не вбачає доцільності заслуховувати пояснення свідків на підтвердження тих обставин, які визнаються сторонами.

Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивача про те, що відповідач з часу реєстрації в помешканні позивача не користувався будинком, не сплачував за житлово-комунальні послуги, не користується цим будинком і на даний час.

Відповідно до статті 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач не належав та не належить до членів сім'ї позивача. На пропозицію добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не реагує, чим порушує права позивача, що визначені в ст. 391 ЦК України.

За положеннями ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На думку суду, норму даної статті слід застосуватии при вирішенні справи.

Окрім того, суд вважає за доцільне застосувати до даних правовідносин приписи ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, згідно яких у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту … договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач втратив право на користування житлом позивача.

Позивач покликався на положення ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 41 Конституції України, та просив задоволити позов з огляду на приписи зазначених норм.

Суд не погоджується з посиланнями позивача на норми ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, та вважає зайвим посилання позивача на норми ст. 41 Конституції України.

Норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосовуються щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, і не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Адже правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з приводу користування будинком, який належить позивачеві на праві власності, і не належить до державного і громадського житлового фонду. Окрім того, у разі вибуття відповідача на інше постійне місце проживання до іншого населеного пункту не можуть застосовуватися приписи ст. 72 ЖК України.

А норми ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України врегульовують порядок захисту права власності, пов'язані з володінням та розпорядженням майном. В ході розгляду справи не було встановлено, що відповідач порушив майнові права позивача, позбавивши його права володіння чи розпорядження майном.

Тому доречним є застосування положень ст. 391 ЦК України.

Щодо застосування норм Конституції України як норм прямої дії, то в даному випадку відсутня така необхідність з огляду на те, що діючими нормами ЖК УРСР та ЦК України ефективно захищаються права позивача. Ці норми законодавства не обмежують прав позивача, не є суперечливими, а тому посилання позивача на застосування ст. 41 Конституції України є зайвим.

Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами врегульований ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

При цьому враховується наступне. Позивач не заявив про те, щоб понесені ним судові витрати були стягнуті з відповідача на його користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивач не бажає відшкодовувати понесені ним судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі заявлених позивачем вимог. Таким чином понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на нього ж.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволити повністю.

ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складене 24.07.2018 р.