Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 624/218/16-ц

провадження № 61-5856св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

відповідач (позивач за зустрічним позовом): Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 22 липня 2016 року у складі судді Криворотова С. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Коровіна С. Г., Овсяннікової А. І., Бездітко В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» (далі - ТОВ АФ «Сади України») про визнання договорів оренди землі припиненими.

Позов мотивовано тим, що строк дії договорів оренди сплинув 04 січня 2016 року, письмового повідомлення від відповідача щодо продовження дії договорів у встановленому законом порядку позивачам не надходило, позивачі також не мають наміру продовжувати орендні відносини, а тому саме з настанням цієї дати відповідач повинен був повернути земельні ділянки позивачам відповідно до пунктів 7.1 та 9.1.4 договорів. Однак, відповідач не повернув земельні ділянки, продовжує використовувати їх по цей час без належних підстав.

ТОВ АФ «Сади України» зернулося до суду із зустрічним позовом просило зобов'язати відповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнити належні їм земельні ділянки, які перебувають в оренді товариства.

На обгрунтування зустрічного позову ТОВ АФ «Сади України» зазначало, що зайняття та використання відповідачами земельнихділянок до вирішення судом справи по суті спору є неправомірним.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року, первісний позов задоволено частково. Визнано припиненими договори оренди землі №№ 105, 121, 127, 128 від 03 січня 2011 року, укладені між позивачами та ТОВ АФ «Сади України», у зв'язку із закінченням терміну їх дії 04 січня 2016 року; стягнуто з ТОВ АФ «Сади України» на користь позивачів судовий збір по 551 (п'ятсот п'ятдесят одній) грн 20 коп. кожному. У стягненні витрат на адваката відмовлено. У зустрічному позові відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного, виходили з того, що строк укладених договорів оренди землі закінчився, оскільки моментом укладення договору є дата його підписання.

У листопаді 2016 року ТОВ АФ «Сади України» звернулося до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та відмови у позові за зустрічнім позовом та ухвалити нове рішення про відмову у первісному позові, а зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

5 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно з статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір вважається укладеним та набуває чинності лише після державної реєстрації, а тому строк його дії необхідно обчислювати з цього моменту. Судами неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення моменту укладення договору.

Судами не взято до уваги, що до 01 січня 2013 року законодавство визначало, що моментом укладення договорів є момент державної реєстрації.

Умовами договору (пункт 14.1) визначено, що договір набуває чинності після підписання сторонами і його державної реєстрації.

Апеляційний суд не з'ясував усіх обставин справи, не з'ясував порушене право на оренду товариства.

Суд необгрунтовано відмовив у зустрічному позові.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачам на праві власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Красненської сільської ради Харківської області. Зокрема, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 5,9742 га - на підставі державного акта серії НОМЕР_1; ОСОБА_5 - площею 6,1804 га на підставі державного акта серії НОМЕР_2; ОСОБА_6 - площею 5,7681 га на підставі державного акта серії НОМЕР_3; ОСОБА_4 - площею 5,9169 га на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 березня 2013 року та державного акта серії НОМЕР_4.

03 січня 2011 року між ними та відповідачем укладено договори оренди цих земельних ділянок за №№ 00516, 00370, 00406, 00500 відповідно. Всі ці договори є за своїм змістом ідентичними та були зареєстровані 15 грудня 2011 року.

Задовольняючи первісний позов в частині вимог про визнання договорів оренди припиненими, та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що моментом укладення договору є дата його підписання, тому договір припиняє дію після закінчення п'ятирічного строку, який починається з моменту його укладення (3 січня 2011 року), а не з моменту державної реєстрації, яка свідчить про набуття договором чинності (юридичної сили) і не може змінювати дату укладення договору. Також суди зазначили, що бажання до продовження оренди землі відповідно до договору та вимог закону сторони не виявили і такі обставини свідчать про те, що договори оренди землі, укладені між сторонами, припинилися 04 січня 2016 року, а тому власники землі - відповідачі за зустрічним позовом, мали право користуватися своїми земельними ділянками, які орендар їм своєчасно не повернув.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли виникають права та обов'язки за договором, тобто коли на підставі договору (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) виникають правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до пункту 3.1 договорів кожен з них є укладеним на 5 років. Строк їх дії закінчився 04 січня 2016 року.

Згідно з пунктом 14.1 договору він набуває чинності після підписання і його державної реєстрації.

Таким чином, відповідно до зазначених норм матеріального права строк дії спірних договорів спливає 16 листопада 2016 року.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли неправильного висновку, що строк дії договору оренди закінчився, внаслідок чого неправомірно визнали договори ореди землі припиненими, обчислюючи строк його дії з дати підписання та, відповідно, дійшли помилкового висновку про правомірність зайняття земельних ділянок відповідачами за зустрічним позовом.

Частиною першою статті 412 ЦПК Українивстановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, їх висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судових рішень у частині задоволені позову за первісним позовом та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

Відмовляючи у зустрічному позові суди виходили із того, що строк договорів закінчився з урахуванням викладених мотивів обчислення строку дії договору.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого, оскільки строк дії спірного договору сплинув 16 листопада 2016 року, підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з кожного позивача за первісним позовом на користь ТОВ АФ «Сади України» пропорційнопідлягають стягненню понесені судові витрати по 1333,90 грн (2425,28 грн : 4 = 606,32 грн та 2910,34 грн : 4 = 727,58 грн) (2425, 28 грн - за подання апеляційної скаргив частині розгляду вимог за первісним позовом та 2910,34 грн - за подання касаційної скарги в частині розгляду вимог за первісним позовом).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» задовольнити частково.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року скасувати в частині задоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» про визнання договорів оренди землі припиненими відмовити.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року в частині відмови у зустрічному позові скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У зустрічному позові Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання звільнити земельні ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Сади України» судові витрати по 1333,90 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик