Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/9941/14-ц

провадження № 61-8516св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року у складі судді Богдан О. О. ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року у складі судді Кирилюк Г. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин, визнання правочину недійсним, визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дядько ОСОБА_7 - рідний брат його матері ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згодом він дізнався, що у вказаній квартирі змінено вхідні двері та замки, у зв'язку з чим він звернувся до Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві. Під час досудового розслідування, на підставі відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно, стало відомо про існування договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого 12 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В., за яким право власності на вказану квартиру на підставі вказаного договору було зареєстровано лише 11 квітня 2014 року. Також встановлено, що приватний нотаріус Бойко О. В. не посвідчувала вищевказаний договір купівлі-продажу спірної квартири, про що остання повідомила листом № 55/01-16. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 12 березня 2008 року фактично не укладався, а є підробленим документом, ОСОБА_4 не набув право власності на вказану квартиру та не мав права на її відчуження. Разом з тим відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 30 квітня 2014 року приватним нотаріусом Чорноног В. П., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру. З огляду на те, що право власності на спадкове майно зареєстроване за іншою особою, він позбавлений можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, спірна квартира вибула з володіння спадкодавця та його володіння не з його волі.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив встановити факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою: АДРЕСА_1, та помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його рідним дядьком, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 30 квітня 2014 року за реєстровим номером 743 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног В.П., визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_5

ОСОБА_5 позов не визнав та пояснив суду, що він за відплатним договором купив у ОСОБА_4 квартиру за 425 000 грн, що на той час була реальна комерційна вартість, навіть більше тієї, що визначена у висновку про вартість майна. Вважає, що він є добросовісним набувачем квартири.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідним дядьком ОСОБА_3 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 30 квітня 2014 року за реєстровим номером 743 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног В. П. Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на квартиру АДРЕСА_1. Витребувано квартиру з володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідним дядьком ОСОБА_3, після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка вибула з його володіння та володіння позивача поза їхньою волею, на підставі неукладеного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 12 березня 2008 року, який не був посвідчений нотаріально. Оскільки ОСОБА_4 не набув права власності на спірну квартиру на підставі неукладеного договору, останній не мав права на розпорядження нею, а тому договір купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року має бути визнаний недійсним із одночасним витребуванням вказаного майна на користь позивача відповідно до статті 388 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: подати до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та сплатити судовий збір у розмірі 8 574,72 грн.

На виконання вимог ухвали суду від 21 березня 2016 року ОСОБА_5 подав до суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 8 574,72 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого 30 квітня 2014 року за реєстровим номером 743 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног В. П.скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без зміни.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, виходив з того, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтями 387, 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у набувача.

У липні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 рокута рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та частково рішення суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що ОСОБА_3 не залучив до участі у справі міське управління юстиції, яке б діяло в інтересах відділу реєстрації актів цивільного стану. Крім того, позивач має право витребувати майно лише у ОСОБА_4 У цьому випадку застосовуються норми законодавства про визнання першого договору недійсним та витребування майна у останнього набувача. Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано постанови Верховного Суду України у справах № 6-164цс12, № 6-67цс15. Крім того, нарахований судом судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вдвічі перевищує, судовий збір, що мав бути сплачений при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі в частині оскарження ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі в частині оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга в частині оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Судом установлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 травня 2003 року квартира АДРЕСА_1, належала на праві власності ОСОБА_7

Відповідно до довідки ЖЕК № 514 КП «Житлосервіс «Куренівка» у Оболонському районі м. Києва від 14 травня 2014 року № 23228, ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 04 січня 1997 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, виписаний (т. 1 а. с. 43 зворот).

Згідно з вимогами частини першої статті 1269 ЦК України03 липня 2014 року після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_3 подав нотаріусу заяву по прийняття спадщини (т. 1 а. с. 41).

05 грудня 2014 року державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори ШовкошитньоюВ. В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після померлого ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 114). Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії є те, що право власності на квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою, а саме ОСОБА_5

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 12 березня 2008 року відповідно до якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, реєстровий № 887, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. не посвідчувався. Спеціальний бланк серії ВКІ № 647525 було використано вказаним нотаріусом 12 березня 2008 року при посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 18, 127, 184, 187, 234).

У подальшому зазначену квартиру ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року (т. 1 а. с. 34).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири від 12 березня 2008 року фактично було підроблено, такий договір є нікчемним.

Згідно з вимогами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК Українивстановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на витребування майна, оскільки є спадкоємцем ОСОБА_7, із володіння якого вибула спірна квартира поза його волею.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, підтримавши правильність застосування місцевим судом як спосіб захисту порушених прав статтю 388 ЦК України, правильно врахував, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_7 поза його волею, оскільки договір купівлі-продажу є підробленим, а право власності на квартиру ОСОБА_4 було зареєстроване після смерті ОСОБА_12

Твердження заявника про те, що ОСОБА_3 не залучив до участі у справі міське управління юстиції, яке б діяло в інтересах відділу реєстрації актів цивільного стану, є безпідставними, оскільки враховуючи ту обставину, що встановлення факту родинних стосунків було пов'язано зі спором про право власності позивача на спірне житло, яке не визнається ОСОБА_5, незалучення до участі в справі як третьої особи відповідного органу реєстрації актів цивільного стану не призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга в частині оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в частині оскарження ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає в цій частині задоволенню частково, оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 79 ЦПК України 2004 року судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328 ЦПК України 2004 року) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну чи касаційну скаргу.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

За змістом частини другої статті 297, статті 121 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення ухвали, суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог статей 119 і 120 цього Кодексу або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали.

Із матеріалів справи вбачається, що у липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 30 квітня 2014 року, визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_5

Тобто позовна заява містила одну немайнову вимогу та дві немайнові вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Підпунктами 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції від 23 жовтня 2013 року) передбачено, що судовий збір за подання заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

При цьому, якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК України 2004 року).

Отже, позивачу при зверненні до суду необхідно було сплатити (3 654 грн за вимоги майнового характеру та 243,60 грн за вимогу немайнового характеру, а всього 3 897, 60 грн.

У березні 2015 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про збільшення, позовних вимог, у якій просив встановити факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав за адресою: АДРЕСА_1, та помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його рідним дядьком.

Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Згідно із частиною другою статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. У разі зменшення розміру позовних вимог питання щодо повернення суми судового збору вирішується відповідно до статті 7 цього Закону.

Отже, позивачу при уточненні позовних вимог необхідно було сплатити 243,60 грн.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що під час подання апеляційної скарги ОСОБА_5 не сплатив судовий збір, який необхідно було сплатити у розмірі 8 574,72 грн.

Проте судом апеляційної інстанції неправильно визначено суму судового збору при поданні апеляційної скарги - 8 574, 72 грн. Судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду становить 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а тому ОСОБА_5 повинен був сплатити 4 556,42 грн. Тобто апеляційним судом зайве стягнуто 4 018,30 грн.

Викладене дає підстави для висновку, що постановлена у справі ухвала Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року підлягає частковому скасуванню, а саме в частині зайво визначеного до сплати судового збору у розмірі 4 018,30 грн.

Оскільки вже проведено розгляд справи апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_5, і рішення апеляційного суду по суті справи залишено судом касаційної інстанції без змін, тому відсутні підстави для направлення справи на новий апеляційний розгляд лише з підстав частково скасування ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху в частині визначення розміру судового збору. У зв'язку зі скасуванням судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції заявник не позбавлений права звернутись до суду апеляційної інстанції з заявою про повернення зайво сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року в частині зайве визначеного розміру судового збору у сумі 4 018,30 грн скасувати. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2016 року в частині визначення розміру судового збору у сумі 4 556,42 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик