Справа №463/2293/16-ц
Провадження №2/463/153/18
УХВАЛА

судового засідання

19 липня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_3 П-В.Л., ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири № 46 в будинку 11-а на вул. Таджицька у м. Львові, посвідченого ПН ЛМНО ОСОБА_7 13.08.1998р.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою від 18.05.2016р. та крім цього, ухвалою, яка постановлена цього ж дня в якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру № 46 на вул. Таджицькій, 11-а у м. Львові.

Ухвалою суду від 03.10.2016р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати до участі в справі залучено ОСОБА_4 як правонаступника відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_8 П-В.Л.

Повноважний представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду заяву про зустрічне забезпечення позову, якою просить зобовязати позивача протягом 10-ти днів з часу винесення ухвали внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 30 000 грн. Мотивує тим, що спірну квартиру відповідач отримала у спадок та є її одноосібним власником. Після 01.08.2016р. повинна була отримати документи про право власності на квартиру і розпорядитись нею шляхом продажу або передачі в оренду. У звязку з наявністю арешту не може вчинити цих дій і вимушена з 2016р. оплачувати комунальні послуги, розмір яких за цей рік становив 5018 грн., а станом на 01.05.2018р. 14195 грн. У разі вирішення справи на користь позивача остання відмовиться відшкодувати відповідачу такі витрати і з врахуванням строку розгляду справи просить застосувати зустрічне забезпечення.

Заслухавши пояснення учасників справи, позивача і представника позивача які заперечили проти обґрунтованості такого клопотання, оскільки заходами забезпечення позову не можуть бути спричинені збитки, відповідача ОСОБА_3 і його представника які також вважають клопотання безпідставним, суд приходить до висновку, що клопотання про застосування зустрічного забезпечення підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_9 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?и;...&?в;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_6 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай повязане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За змістом ч. 1 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Згідно п. 1 ч. 4 цієї статті, зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів.

Зустрічне забезпечення за своїм правовим змістом є гарантією відшкодування можливих для відповідача збитків. Такий інститут має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів.

Конкретних випадків, коли суд має право застосувати зустрічне забезпечення ЦПК України не передбачає, однак враховуючи основні засади цивільного судочинства, однією з яких відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами, можливість застосування зустрічного забезпечення існує у випадку, коли позов має ознаки завідомо безпідставного або ж штучного.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою позову є те, що спірна квартира, перебуваючи у спільній сумісній власності позивача та відповідача ОСОБА_3, відчужена останнім на користь ОСОБА_3 П-В.Л., ОСОБА_8 без нотаріально посвідченої згоди позивача. Перед початком першого судового засідання відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позовних вимог, оскільки не повідомляв позивача про відчуження квартири, тоді як інші відповідачі ОСОБА_3 П-В.Л., ОСОБА_8, до яких також первинно предявлявся позов, станом на дату звернення до суду померли 14.09.2007р. та 31.01.2016р. відповідно, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії свідоцтв про смерть (а.с.113, 114 т.1), чого не міг не знати відповідач ОСОБА_3, який є їхнім сином.

Ні позивач, ні відповідач ОСОБА_3 про смерть інших відповідачів суду не повідомляли ні в позовній заяві, ні в заяві про визнання позову відповідно.

Відповідно до ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 31.10.2016р. про витребування документів, Львівський державний нотаріальний архів 22.11.2016р. скерував до суду належним чином засвідчені копію оскаржуваного договору, а також документів, які передували його укладенню, серед яких є заява-згода позивача від 13.03.1998р. на відчуження ОСОБА_3 спірної квартири (а.с.159 т.1), яка посвідчена нотаріально.

На думку суду, вказані обставини в сукупності свідчать про предявлення завідомо безпідставного позову, а оскільки його предмет викликає необхідність у вжитті заходів забезпечення, які обмежують правомочності власника, зокрема щодо права розпорядження майном і тим самим можуть завдати майнових збитків власнику, з метою забезпечення пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку належить досягти, суд знаходить клопотання обґрунтованим та вважає за необхідне застосувати зустрічне забезпечення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 154, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання представника відповідача задовольнити.

Застосувати зустрічне забезпечення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири, шляхом зобовязання ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі 30 000 грн. (тридцять тисяч грн.).

Визначити ОСОБА_1 десятиденний строк надання зустрічного забезпечення з дня постановлення ухвали про зустрічне забезпечення.

Розяснити ОСОБА_1, що у випадку не виконання вимоги суду щодо зустрічного забезпечення у визначений судом строк, суд скасовує ухвалу про забезпечення позову та про зустрічне забезпечення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.