Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04.06.2018 року м. Мостиська

Єдиний унікальний номер 448/23/2018

провадження № 2/448/164/18

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

секретар Романченко І.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1, не зявилася,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3, не зявився,

третя особа Донецька міська рада не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Донецька міська рада, про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та з врахуванням додаткових пояснень до позовних вимог, покликається на те, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.09.2017 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано. Від даного шлюбу у них з ОСОБА_3, народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стверджує, що на даний час відповідач з позивачкою та сином не мешкає, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Як їй (позивачці) відомо від працівників Лиманського відділення поліції Донецької області відповідач ОСОБА_3, перебуває в Києві. Вважає, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійснення заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку і оздоровлення останньої. Стверджує, що вона (позивачка) матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний розвиток.

Просить суд надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд на підконтрольну Україні територію та вїзд з неї на непідконтрольну Україні територію неповнолітньої дитини ОСОБА_4, у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_3, строком на три роки з дня набрання чинності рішення суду.

Ухвалою суду від 27.02.2018року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_3, своїм правом на подання відзиву у визначений судом строк не скористався.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Ухвалою суду від 15.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті та про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи Донецької міської ради у судове засідання не зявився та не повідомив про причини своєї неявки, а також не надіслав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення справи.

У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, до ОСОБА_3, про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (сторони у справі) з 20.08.2016 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.09.2017року. У сторін народилася одна дитина син ОСОБА_4, 26.11.2017року народження. Сторони після розірвання шлюбу проживають окремо. Неповнолітній син ОСОБА_5 проживає разом з матірю (позивачкою) за її місцем проживання.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про шлюб між сторонами; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4; копією рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.09.2017року.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України ОСОБА_1

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Краснолиманської міської ради Донецької області № від 30.09.2016року позивачка ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою. Фактичне місце проживання с.Іллічівка, вул.Курортна, 5, Краснолиманського району Донецької області.

Із довідки Лиманського ВП Словянського ВП ГУ НП в Донецькій області від 23.03.2018року відомо, що відповідач ОСОБА_3, батько дитини, який раніше проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, перебував у розшуку за Лиманським ВП Словянського ВП ГУ НП в Донецькій області як безвісно зниклий - ОРС «Розшук» №57-45 від 03.09.2017року, яку було закрито 12.01.2018року у звязку із встановленням місцезнаходження останнього у м.Києві.

Згідно ст.14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Тимчасово окуповані населені пункти визначені розпорядженням КМУ від 07.11.2014року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», серед яких є м.Донецьк.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 14.04.2017 № 222-ог затверджено «Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» яким зокрема передбачено (п.5.1.1), що вїзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Так, у відповідності до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи зі змісту норм наведеного законодавства у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд дитини, яка не досягла 16-го віку за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із зясуванням в обовязковому порядку питань про країну виїзду (країни виїзду), строку (часу перебування) та мети виїзду, а також обставин, повязаних із відсутністю нотаріально оформленої згоди іншого з подружжя (обовязковому зясуванню підлягає також факт звернення позивача до іншого з подружжя за отриманням його згоди і отриманий результат).

Таким чином, суд звертає увагу на те, що законодавець передбачив право на одноразовий виїзд за рішенням суду громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, при цьому із зазначенням держави прямування та часового проміжку перебування.

При цьому, як вбачається із змісту позовних вимог, позивачка просить суд надати дозвіл на багаторазовий вїзд на підконтрольну Україні територію та виїзд з неї, неповнолітньої дитини ОСОБА_4, у супроводі матері без згоди батька строком на три роки.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).

Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15).

З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.

Крім того, слід зазначити, що на теперішній час на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Згідно статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05 червня 2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції Розпорядження від 02 грудня 2015 року № 1276-р) Донецька та Луганська області належать до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у Постанові по справі від 16 березня 2016 року у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини.

Враховуючи усе вищенаведене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд на підконтрольну Україні територію та вїзд з неї на непідконтрольну Україні територію неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_3 строком на три роки задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268, ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Донецька міська рада, про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Повний текст рішення виготовлено 14.06.2018року.