АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року м. Чернівці справа № 725/1619/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Яремка В.В.

секретар Костюк Л.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Стоцької Л.А.,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» (далі - ТОВ «ФК «Рантье»)про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Посилалась на те, що 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис №719, яким стягнуто з неї на користь ТОВ «ФК «Рантье» борг в розмірі 38126 грн. 44 коп.

Кредитні правовідносини виникли між нею та ПАТ «Ідея Банк» 10 листопада 2014 року на підставі укладеного кредитного договору №Р20.102.78621, відповідно до якого їй було надано кредитні кошти у сумі 26899 грн., зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком повернення до 10 листопада 2018 року.

Вказувала на те, що у березні 2018 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження №52528430 з примусового виконання виконавчого напису №719.

Із виданим нотаріусом виконавчим написом вона не погоджується, оскільки його було вчинено на кредитному договорі, що не передбачено Законом та самим договором.

Окрім того, у пункті 5.4 кредитного договору сторони погодили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Зазначала, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було встановлено, що положення п.п. 1, 2 постанови КМУ №662 від 26.11.2014 року суперечать ст. 18 ЦК України і відповідно до ст. 4 ЦК України не можуть застосовуватись.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 06 вересня 2016 року за реєстровим номером 719.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому апелянт посилається на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано суду доказів порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису чи неправомірності вимог стягувача.

Такий висновок суду є правильним.

Судом встановлено, що 10 листопада 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №Р20.102.78621, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит на поточні потреби у розмірі 26899 грн. строком на 48 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% річних від залишкової суми кредиту (а.с.58-60).

Позичальник зобов'язався повертати кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 48 щомісячних внесках включно до 10 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором.

У відповідності до п.4.2 Договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості у випадку, якщо позичальник порушив терміни сплати поточних місячних внесків більше ніж на 1 календарний місяць. Вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги (п.5.7 Договору).

31 грудня 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Рантье» було укладено договір факторингу №31/12-1, згідно умов якого первісний кредитор передав вимоги за кредитним договором №Р20.102.78621 ТОВ «ФК «Рантье» (а.с. 61).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було видано виконавчий напис №719, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Рантье» заборгованість за кредитним договором №Р20.102.78621 за період з 10 травня 2015 року по 11 липня 2016 року у розмірі: 26405 грн. 69 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 10420 грн. 75 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями; 1300 грн. 00 коп. - плата за вчинення виконавчого напису (а.с. 14).

Для вчинення виконавчого напису нотаріусу були надані документи, а саме: кредитний договір № Р20.102.78621 від 10 листопада 2014 року; договір факторингу №31/12-1 від 31 грудня 2015 року; витяг з додатку №2 до договору факторингу №31/12-1 від 31 грудня 2015 року; довідку про ненадходження платежів від 12 серпня 2016 року; довідку-розрахунок заборгованості станом на 31 грудня 2015 року; довідку-розрахунок заборгованості станом на 11 липня 2016 року; розрахунок заборгованості; виписка/особовий рахунок з 01/01/2000 по 10/07/2016; виписка/особовий рахунок з 01/01/2000 по 11/08/2016; вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 11 липня 2016 року; повідомлення про відступлення прав вимоги, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) .

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). При цьому пунктом 3.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік).

Переліком документів передбачено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов'язаннями, нотаріусу додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто зазначені вимоги не встановлюють обов'язку нотаріуса перевіряти, а стягувача - надавати докази про надіслання боржнику повідомлення про усунення порушень зобов'язань при стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

З огляду на наведене захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

11 липня 2016 року ТОВ «ФК «Рантье» звернулося до ОСОБА_2 з вимогою про усунення порушення кредитних зобов'язань, якою встановлено новий строк виконання зобов'язань на протязі 30 календарних днів з дня отримання вимоги (а.с.48), яку позивач отримала 19 липня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.54).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Спірний виконавчий напис від 06 вересня 2016 року вчинено нотаріусом на підставі ст.87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів. При цьому доказів, які б свідчили про порушення нотаріусом при вчиненні виконавчої дії положень вищезазначених норм права, невідповідність наданих нотаріусу документів для вчинення виконавчого напису відповідному Переліку документів, представником позивача не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було встановлено, що положення п.п. 1, 2 постанови КМУ №662 від 26 листопада 2014 року суперечать ст. 18 ЦК України і відповідно до ст. 4 ЦК України не можуть застосовуватись суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10.2 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз'яснено, що скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Так, апеляційним судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року не визначено моменту з якого втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662, а відтак вона втрачає чинність у загальному порядку, відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно правових актів, занесених до державного реєстру затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31 липня 2000 року №32/5.

Згідно з п. 4.2 вказаного Порядку підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є: набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині.

За таких обставин та зважуючи на те, що оспорюваний виконавчий напис від 06 вересня 2016 року вчинено до набрання судовим рішенням законної сили, нотаріусу на обґрунтування стягнення заборгованості були надані всі необхідні документи, передбачені Переліком документів, а також наявні докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, а тому відсутні правові підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 липня 2018 року

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

В.В. Яремко