Справа № 344/3619/17
Провадження № 22-ц/779/720/2018
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 19 березня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 27 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про встановлення батьківства,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 про встановлення батьківства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила сина - ОСОБА_4. Дитина народжена в шлюбі, тому на підставі ч.1 ст. 122 СК України її батьком записаний чоловік ОСОБА_5 Останній не був біологічним батьком дитини, тому приховала від нього факт вагітності та пологів, а в подальшому відмовилась від дитини. 22 березня 2016 року нею надано нотаріально посвідчену згоду на усиновлення, яку в подальшому було відкликано. У зв'язку із поданням органом опіки та піклування позову до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав йому стало відомо про народження дитини і заявлено позов про оспорювання батьківства. В ході розгляду цієї справи згідно висновку судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи від 31 січня 2017 року встановлено, що ОСОБА_5 не може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_4 Вказувала, що біологічним батьком дитини є відповідач, а тому просила задовольнити позов.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 6 червня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що батьком її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є відповідач ОСОБА_3, а останній заперечує факт його кровного споріднення з дитиною.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Апелянт зазначає, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2017 року по справі призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу щодо можливості ОСОБА_3 бути біологічним батьком дитини. У зв'язку із неприбуттям до експертної установи його, представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради разом із малолітньою дитиною, експертом 3 серпня 2017 року складено повідомлення про неможливість проведення експертизи. Однак, всупереч вимог ст. 109 ЦПК України суд не надав оцінку таким діям як третьої особи, так і відповідача, ухвали про примусовий привід останнього не постановив. При цьому поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 покликається на безпідставність доводів скарги. Просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2018 року залишити без змін. Відзив мотивовано тим, що позивач не надала доказів його батьківства щодо дитини. Після відмови від дитини та залишення її в пологовому будинку рішенням органу опіки та піклування ОСОБА_4 призначено опікуна, яка дбає про здоров'я дитини, її виховання, створює належні умови для розвитку тощо. Окрім того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2017 року, ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав щодо малолітнього сина.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно із п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник ОСОБА_2 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання. При цьому ОСОБА_6 у відзиві на апеляційну скаргу, а представник третої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у заяві від 6 липня 2018 року просили справу розглядати у їх відсутності. Відтак, враховуючи положення ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати;чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.1,2 ст. 264 ЦПК України).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення суду не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції від 25 лютого 2016 року, актовий запис № 505. Батьками дитини зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.4).

При цьому реєстрація народження дитини проведена згідно ст.133 СК України на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19 лютого 2016 року №118, оскільки ОСОБА_1 залишила новонародженого сина у пологовому будинку (а.с.5).

Зі змісту копій заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я від 15 січня 2016 року (а.с.13-14), акта закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я від 16 січня 2016 року (а.с. 11-12) вбачається що, позивач відмовилась забрати свою дитину чоловічої статі - хлопчика ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ім'я, по-батькові не визначено, із Івано-Франківського МКПБ, відділення для новонароджених №2, у зв'язку з тим, що перебуває у важкому матеріальному і фінансовому становищі. Відомості про батька (ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3) у вказаному акті зазначено згідно відмітки у паспорті матері про реєстрацію Завійською сільською радою Калуського району 18.09.1993 року шлюбу.

За змістом ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено можливість звернення до суду з позовом про визнання батьківства і у тому випадку, коли - батьки дитини невідомі і запис про них у Книзі реєстрації народжень учинено за рішенням органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 135 СК).

З'ясовано, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 квітня 2017 року задоволено позов ОСОБА_5 та вирішено виключити запис про ОСОБА_5, як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_4 Рішення суду набрало законної сили.

Отже, станом на 14 березня 2017 року (день звернення до суду із позовом) батьком дитини був ОСОБА_5

Окрім того, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що батьком дитини ОСОБА_4 є відповідач ОСОБА_3 При цьому в засіданні апеляційного суду пояснила, що позов нею подано саме в інтересах неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Предметом захисту можуть бути житлові, спадкові, адміністративні, інші майнові та особисті немайнові права дитини.

Водночас захист прав і законних інтересів дитини не можуть здійснювати: батьки, позбавлені батьківських прав.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав перестає бути законним представником дитини.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що після вступу в законну силу рішення суду про позбавлення батьківських прав батько (мати) втрачають всі права, засновані на спорідненості з дітьми.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 17 листопада 2017 року, ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.139-144).

Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року рішення Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду від 17 листопада 2017 року залишено без змін.

Відтак, станом на день постановлення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 була позбавлена права на захист прав і законних інтересів неповнолітнього ОСОБА_4

Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про встановлення батьківства відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин