Ухвала

22 червня 2018 року

м. Київ

справа № 754/12394/16-ц

провадження № 61-36227ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою і вселення,

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просив припинити право власності відповідача на належні йому 3/8 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 із одночасною виплатою компенсації вартості цієї частки у розмірі 27 952,79 гривень, посилаючись на те, що відповідач не мешкає у спірній квартирі і не несе витрати на її утримання, тому припинення права власності на частку у цьому майні не завдасть істотної шкоди його інтересам.

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, у якому просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 і вселити його до цього житла, посилаючись на те, що позивач чинить йому перешкоди у користуванні майном, співвласниками якого вони є.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,8 кв.м, а ОСОБА_1 - кімнату площею 20,1 кв.м; місця загального користування залишено у спільному користуванні. У задоволені вимог ОСОБА_2 про вселення відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року у частині вирішення позовної вимоги про вселення скасовано і ухвалено нове, яким вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1. У іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суди попередніх інстанції керувалися положеннями статті 365 ЦК України, зазначаючи, що визначених цією статтею умов, за яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні, не встановлено, оскільки частка ОСОБА_2 є значною, а спільне користування квартирою є можливим.

Задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили із положень статей 317, 319, 358, 391 ЦК України, зазначаючи, що ОСОБА_2 як співвласник спірної квартири має право на користування нею, проте ОСОБА_1 чинить йому у цьому перешкоди.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є припинення права власності на частку у спільному майні, встановлення порядку користування квартирою і вселення.

Зазначена справа є справою незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути

більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом

після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної

інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (ЛеважПрестасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня

1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко