Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4599/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Макаренко О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у місті Полтаві, третя особа: ОСОБА_4 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

22.09.2016 ОСОБА_5, діючи від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі по тексту AT «Укрексімбанк») та філії ПАТ «Укрексімбанк» в м. Полтаві про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді головного юрисконсульта юридичної служби філії АТ «Укрексімбанк» у м. Полтаві та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути станом на січень 2018 року на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 287 519,1 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 03.04.2012 обіймав посаду провідного юрисконсульта юридичної служби філії AT «Укрексімбанк» у м. Полтаві, а з 02.03.2016 був переведений на посаду головного юрисконсульта юридичної служби філії AT «Укрексімбанк» у м. Полтаві. Наказом філії ПАТ «Укрексімбанк» у м. Полтаві №73-К від 18.08.2016 ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. З наказом він був ознайомлений 22.08.2016. Таке звільнення ОСОБА_3 з посади головного юрисконсульта вважав незаконним, а причини, наведені в наказі про звільнення такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. У мотивувальній частині наказу про звільнення ОСОБА_3 зазначено, що останній був відсутній на роботі 01,10 та 12 серпня 2016 року та в робочий час на службовому автомобілі виїжджав до м. Києва, що є грубим порушенням трудової дисципліни, та відмовився надати пояснення щодо виїзду в ці дні в робочий час до м. Києва, тому вважати 01,10 та 12 серпня 2016 року прогулом без поважних причин. Стверджував, що 01,10 та 12 серпня 2016 року ОСОБА_3 дійсно був відсутній на робочому місці, однак з поважних причин, оскільки знаходився разом із керівником філії AT «Укрексімбанк» в м. Полтаві ОСОБА_6 у м. Києві, де відвідував приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_7 з метою надання необхідних юридичних консультацій безпосередньому керівнику щодо узгодження укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна розташованого за адресою - м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 26/1 від імені AT «Укрексімбанк», що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 12.08.2016 , зареєстрованого в реєстрі за №1932, про що було достовірно відомо відповідним працівникам структурних підрозділів філії AT «Укрексімбанк» у м. Полтаві. Відповідно причини невиходу на роботу ОСОБА_3 є поважними та не можуть вважатись прогулом в розумінні п.4 ст.40 КЗпП України, а тому звільнення за цією підставою є незаконним.Окрім того, в порушення ст. 149 КЗпП України при його звільненні не було відібрано письмових пояснень.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Полтаві, третя особа: ОСОБА_4, про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу зв'язку з незаконним звільненням залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу та доповнення до неї, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне та неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. На його думку, з посиланням на постанову Верховного Суду України, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, однак, суд першої інстанції протиправно переклав на позивача обов'язок по доказуванню протиправності його звільнення. При цьому зазначав, що відповідачі не надали до суду жодного доказу, який би підтверджував вчинення ним прогулу 01,10,12 серпня 2016 року. Між тим, не заперечуючи свою відсутність на робочому місці 01,10,12 серпня 2016 року, вказував на поважність причини - поїздок до міста Києва, як юридичного супроводу зі своїм керівником керуючим філією ОСОБА_6 з приводу підписання договору купівлі- продажу нерухомого майна, але вважав, що суд безпідставно не прийняв до уваги ці підстави. Крім того, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність порушень процесу звільнення, а саме обов'язковості роботодавця відібрати письмові пояснення (ст. 149 КЗпП України). А надавати свої письмові пояснення співробітникам головного банку він не був зобов'язаний, оскільки працював у філії. Звернув увагу суду щодо порушення судом вимог ст. 43 КЗпП України. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Третя особа ОСОБА_4 в судові засідання не з'явилась.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку 3-ї особи ОСОБА_4 в судові засідання, яка про час та місце розгляду справи повідомлялася, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, для участі у справі вона направила свого представника (а.с. 69 т.3).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Наказом від 03.04.2012 №22-к керуючого філією АТ«Укрексімбанк» у м. Полтаві, ОСОБА_3 було прийнято на посаду провідного юрисконсульта юридичної служби з 03 квітня 2012 року на умовах визначених трудовим договором, зі строком випробування 3 місяці (а.с.7).

Наказом від 02.03.2016 №24-к керуючого філією AT «Укрексімбанк» у м. Полтаві переведено ОСОБА_3 з посади провідного юрисконсульта на посаду головного юрисконсульта юридичної служби на умовах визначених трудовим договором з 02 березня 2016 року (а.с.8).

12.08.2016 в.о. керуючого філією AT «Укрексімбанк» у м. Полтаві ОСОБА_4 було видано наказ №73-к про звільнення ОСОБА_3 головного юрисконсульта філії АТ «Укрексімбанк» у м. Полтаві, 18 серпня 2016 року за прогул без поважних причин (01, 10 та 1 серпня 2016 року ) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.5-6).

Відповідно до змісту наказу про звільнення ОСОБА_3, головний юрисконсульта філії АТ «Укрексімбанк» у м. Полтаві ОСОБА_3, як стало відомо з повідомлення Генеральної прокуратури України від 15.08. 2016 №15/1/2-28668, а також пояснювальних записок начальника загального відділу ОСОБА_8 від 14 та 15.08.2016 й водія автотранспортних засобів 2-го класу ОСОБА_9 від 18.08.2016, без належного оформлення відповідних наказів про відрядження 01 серпня 2016 року був відсутній на робочому місці у зв'язку з його перебуванням у м. Києві, також 10 серпня та 12 серпня 2016 року на службовому автомобілі Skodа SuperB державний номерний знак ВІ 4848 в робочий час виїжджав до м. Києва, порушуючи вимоги п.2.1. «Технічного порядку взаємодії структурних підрозділів AT «Укрексімбанк» з метою бухгалтерського обліку службових відряджень», затвердженого наказом AT «Укрексімбанк від 02.02.2011 №58. Відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 01 серпня, 10 серпня 2016 року, 12 серпня 2016 року підтверджується даними записів камер відео спостереження філії АТ «Укрексімбанк» у м. Полтаві за відповідні дати. Враховуючи те, що ОСОБА_3 був відсутній на роботі 01,10 та 12 серпня 2016 року протягом всього робочого дня, накази про його відрядження відсутні, що є грубим порушенням трудової дисципліни, він відмовився надати пояснення щодо виїзду в ці робочі дні в робочий час до м. Києва, 01 серпня, 10 серпня та 1 серпня 2016 року вважаються прогулом без поважних причин.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, виходячи з матеріалів, наданих відповідачем на підтвердження своїх доводів, дійшов висновку про відсутність позивача ОСОБА_3 на робочому місці без поважних причин у відповідну дату, а відтак про правомірність звільнення останнього з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

За положеннями п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із наступнимизмінами та доповненнями), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, неповного та неправильного встановлення обставин, що мають значення для справи, його ухвалення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення дивлячись на таке.

Звертаючись з позовом до суду про захист порушеного права, позивач не спростував, а підтвердив, що дійсно 01, 10, 12 серпня 2016 року він був відсутній на своєму робочому місці у філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у місті Полтаві , але при цьому стверджував, що його відсутність була з поважних причин - перебування фактично у відрядженні у м. Києві за вказівкою свого безпосереднього керівника ОСОБА_6 з приводу підписання договору купівлі- продажу нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що позивач від'їздив до м. Києва за розпорядженням свого керівника з приводу надання останньому юридичної допомоги 01, 10, 12 серпня 2016 року. Службові відрядження не оформлялися і це кореспондується з Технічним порядком взаємодії структурних підрозділів АТ «Укрексімбанк» з метою бухгалтерського обліку службових відряджень.

Між тим, 01 серпня 2016 року керівник позивача ОСОБА_6 до м. Києва їздив один і це підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, а позивач в цей день з 09 до 14 год. був відсутній на своєму робочому місці у м. Полтаві і поважних причин своєї відсутності суду не надав і не вказав про наявність таких доказів, а зустрівся із ОСОБА_6 у м. Києві лише після 14 години.

Службові відрядження - це поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства на певний термін для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи цього працівника. Направлення працівника у відрядження здійснюється керівником підприємства й оформляється наказом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за фахом є юристом, знає вимоги трудового законодавства і при відсутності відповідного розпорядження керівника в певний період зобов'язаний був оформити відповідне службове відрядження. Разом з тим, такий документ відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

На підставі вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Посилання позивача у своїй апеляційній скарзі на порушення відповідачем вимог ст.149 КЗпП України та не відібрання від нього письмових пояснень при його звільненні спростовується встановленими судом першої інстанції доказами. А саме, 17.08.2016 представниками АТ «Укрексімбанк» пропонувалося ОСОБА_3 надати пояснення щодо його відсутності на робочому місці 01, 10, 12 серпня 2016 року, але останній таких пояснень не надав про що було складено відповідний акт (а.с.140 т.1). До того ж, позивач у своїй апеляційній скарзі також зазначає, що йому пропонувалось надати письмові пояснення працівника АТ «Укрексімбанк», але він їх не надав з урахуванням того, що був працівником філії банку.

У своїй апеляційній скарзі позивач також посилався на незаконність рішення суду, ухваленого з порушенням норм ст. 43 КЗпП України. При цьому зазначав, що засідання профспілкового комітету філії від 18 серпня 2016 року відбулося за його відсутності. А суд, в порушення вищезазначеної норми повторно поставив питання на розгляд профспілкової організації.

Проте, погодитись із вищевказаними доводами позивача не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно із ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Як видно з матеріалів справи протоколом №28 від 18 серпня 2016 року Первинної профспілкової організації філії ПАТ «Державний експортно-іпортний банк України» у м. Полтаві була надана згода на звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.141 т.1). Позивач на засіданні не був присутнім.

За правилами ч.8 ст. 43 КЗпП України визначено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

На виконання зазначеної норми судом першої інстанції було поставлено питання перед Первинною профспілковою організації філії ПАТ «Державний експортно-іпортний банк України» щодо повторного розгляду питання по звільненню позивача за ініціативи власника за участю позивача. Розгляд такого питання не може бути порушенням норм матеріального права, оскільки суд лише сприяв розгляду цього питання за участю позивача.

Із Протоколу №211217/3 від 21.12.2017 Первинної профспілкової організації філії ПАТ «Державний експортно-іпортний банк України» у м. Полтаві (а.с.119 т.2) за участю позивача вбачається, що в зазначений час було проведено засідання профспікового комітету філії і надана згода на звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12,81,263 ЦПК України встановивши, що позивачем було порушено трудовий розпорядок, а саме ОСОБА_3 був відсутній на робочому 01 серпня 2016 року з 09 до 14 год. без поважних причин, про що свідчать відповідні докази та не спростовані позивачем, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги передбачені трудовим законодавством, та враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження поважності відсутності його на робочому місці у зазначений період, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та представник позивача також не навели таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: