Постанова

Іменем України

12 липня 2018 року

м. Київ

справа № 571/1119/15-ц

провадження № 61-340 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області у складі судді Комзюк А. Ф. від 25 вересня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Боймиструка С. В., від 16 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 19 012, 50 доларів США зі сплатою 0, 92 % на місяць з кінцевим строком повернення 21 червня 2012 року. Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконував, утворилась заборгованість станом на 3 серпня 2015 року у розмірі 90 034, 68 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір, посилаючись на порушення істотних умов договору, встановлених законодавством України, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики, що грубо порушує права та інтереси споживача фінансових послуг.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2017 року у задоволенні позовів ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того оспорюваний ОСОБА_4 кредитний договір відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене із додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині вирішення первісного позову із направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки позичальник в належному розмірі грошові кошти не повернув, то непогашений залишок по тілу кредиту, проценти за кредитом, комісія та неустойка, нарахована унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором, підлягають стягнення з відповідача в межах позовної давності, яка повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Однак суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні первісних позовних вимог, чим не враховано правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові № 6-249 цс15 від 29 грудня 2015 року.

У лютому 2018 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він вважає необґрунтованими доводи скарги про наявність права на отримання банком пені та процентів за кредитним договором, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

Оскільки судові рішення в частині вирішення зустрічного позову

ОСОБА_4 не оскаржуються, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених в цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 19 012, 50 доларів США зі сплатою 0, 92 % на місяць з кінцевим строком повернення 21 червня 2012 року.

З наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушував умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у нього станом на 03 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 90 034,68 доларів США, яка складається із: 14 103,83 доларів США - заборгованість за кредитом;

26617,14 доларів США - заборгованість за процентами; 1 310,61 доларів США - заборгованість за комісією; 43 704,46 доларів США - заборгованість за пенею; штрафи у розмірі 11,84 доларів США (фіксована частина) та у розмірі 4 286,80 доларів США (процентна складова).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав письмову заяву про застосування позовної давності (а. с. 67-69 т. 1).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої цієї статті за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до пункту 7. 1. кредитного договору, у разі порушення зазначених в договорі термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) передбаченого графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором

ОСОБА_4здійснив 04 жовтня 2011 року, а тому за пунктом 7.1. договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив

з 29 лютого 2012 року.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 29 лютого 2012 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 27 серпня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, встановивши, що банк звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявляв відповідач, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доказів переривання позовної давності матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені.Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, а тому доводи касаційної скарги про наявність у банка права на стягнення пені є безпідставні.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12(провадження № 14-10цс18).

При цьому, для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта