Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 2-27/2011 Головуючий у 1-й інстанції Бульба О.М.
Номер провадження 22-ц/778/1577/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року за скаргою ОСОБА_3 на дії посадових осіб Енергодарського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Запорізькій області, стягувач Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго» у справі за позовом Публічнрго акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення шкоди внаслідок скоєного злочину, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії посадових осіб Енергодарського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Запорізькій області (далі Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області) , стягувач Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго» (далі ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго»).

В обгрунтування скарги скаржник зазначав, що на виконанні Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.02.2011 року про стягнення з нього (ОСОБА_3І.) матеріальної шкоди у розмірі 259813 грн. 99 коп. на користь ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго». Державним виконавцем по даному виконавчому провадженню було призначено оцінку майна боржника, проведення якої доручено субєкту оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 17.01.2018 року від ВДВС він отримав 2 аркуші паперу, на якому через поганої якості ксерокс було відкопійовано «висновок експерта». Із зазначеним висновком не згоден, оскільки оцінювач належний йому обєкт нерухомого майна не оглядав. Вважає, даний результат оцінки таким, що не може бути підставою для визначення дійсної ринкової ціни боржника, а відтак і для подальшого використання органами і посадовими особами ДВС під час здійснення заходів з примусового виконання судового рішення.

ОСОБА_4 того, ОСОБА_3 стверджує, що державний виконавець порушив його права надіславши йому не весь звіт про оцінку майна, а лише його частину, що не дає йому можливості викласти аргументовані зауваження проти звіту, не знаючи про методику, згідно з якою здійснено оцінку, зокрема про її відповідність національним стандартам; про час, місце і хід дослідження стану обєктів, про відповідність описової частини звіту дійсному стану обєктsв, про джерела, з якими працював експерт.

На підставі викладеного скаржник просив суд, визнати незаконними дії Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області в частині використання під час здійснення виконавчого провадження звіту щодо ринкової вартості нерухомого майна (квартири), що належить боржникові ОСОБА_3 та поновити порушене право боржника ОСОБА_3 шляхом визнання таким, що не підлягає використанню при визначені стартової ціни під час проведення торгів з реалізації майна, звіту про оцінку майна боржника без дати, виконаного ФОП ОСОБА_7

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року у задоволені скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу якою задовольнити скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії посадових осіб Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, суд першої інстанції, встановивши, що фактично скаржником оскаржується звіт про оцінку майна, виходив з того, що законодавством встановлений спеціальний порядок реалізації права сторін у виконавчому провадженні на оспорювання результатів оцінки майна, яким боржник не скористався.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись повністю не може, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_3 зазначав, що результати оцінки майна, яка призначена державним виконавцем, не можуть бути підставою для визначення дійсної ринкової ціни майна боржника, а відтак і для подальшого використання органами і посадовими особами ДВС під час здійснення заходів з примусового виконання судового рішення.

Статтею 57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом. Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться.

Згідно розяснень викладених в пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", із змінами та доповненнями, у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Системний аналіз статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" та пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", із змінами та доповненнями, дає підстави дійти висновку про те, що учасники виконавчого провадження мають право на оскарження оцінки майна, а не процесуальної дії державного виконавця, оскільки відповідно до статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець лише залучає оцінювача, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні".

Водночас, правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом № 2658-III.

Згідно із частиною четвертою статті 3 цього Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III).

Відповідно до статті 33 Закону № 2658-III спори, пов'язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку.

Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна) ним своїх обов'язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Зазначена позиція викладена в постанові ОСОБА_9 Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не дослідженні саме дії державного виконавця про не надання скаржнику повного тексту звіту про експертну оцінку майна, щодо використання під час здійснення виконавчого провадження звіту про ринкову вартість нерухомого майна, яке оцінювачем оглянуто не було, що на думку скаржника свідчить про неналежне виконання субєктом оціночної діяльності своїх обовязків, зокрема, недостовірність та необєктивність оцінки майна.

Відповідно до ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: вступної частини із зазначенням: дати і місця її постановлення; найменування суду, прізвище та ініціалів судді (суддів); імен (найменувань) учасників справи; описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; резолютивної частини із зазначенням: висновків суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Отже, за наслідками розгляду скарги у даній справі, обґрунтованою може вважатися така ухвала, яка постановлена на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними доказами, які мають бути досліджені в судовому засіданні.

Проте, як вбачається з оскаржуваної ухвали, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України, судом першої інстанції не витребувались та не досліджувались при розгляді цієї справи матеріали виконавчого провадження в цілому, лише ті копії документів із нього, що надавали особи, які беруть участь у цій справі, ухвала суду не містить висновків щодо обставин, якими скаржник обґрунтовує доводи скарги.

Пунктом 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" судам розяснено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам ст.ст. 210, 213, 387 ЦПК України, аналогічні положення містяться в ст. ст. 260, 263, 451 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до пункту 3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Аналізуючи викладене, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції вимогам статей 260, 263, 450, 451 ЦПК України не відповідає.

Зазначені порушення норм процесуального права призвело до того, що суд порушив порядок, встановлений для розгляду скарг на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, неповно зясував обставини справи, не дотримався встановленого ст. 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, що на виконання вимог ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2018 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.07.2018 року.

Головуючий

Судді: