Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2181/18 Головуючий у 1-й інстанції: Задорожко Д.А .
Є.У.№ 311/295/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2007 року банк та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 050 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Порушуючи умови кредитного договору, відповідач зобов'язання належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 30 листопада 2017 року має заборгованість на суму 38 090, 13грн., із яких 7 042, 20 грн. заборгованість за тілом кредиту, 23 442,57 грн. за відсотками, 7 605, 36 грн. за пенею і комісією. Судовим рішенням від 26.06.2013 року за вказаним кредитним договором з боржника на користь Банку було стягнуто 23 489, 25 грн. Посилаючись на те, що судове рішення боржником не виконано, кредитні кошти не сплачені, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на користь банку різницю заборгованості у розмірі 14 600,88 грн. та штрафи на суму 980, 04 грн., а всього 15 580, 92 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що Банк пропустив строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитом був здійснений ним у листопаді 2008 року, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся тільки у січні 2018 року. Заочне судове рішення від 26.06.2013 року було переглянуто судом першої інстанції за заявою відповідача і рішенням суду від 20.11.2015 року у задоволенні позову Банку було відмовлено за пропуском строку позовної давності. Вказане рішення суду Банком в апеляційному порядку не оскаржувалося, а отже в силу вимог ст.82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням по спору між тими ж сторонами, не доказуються при розгляді іншої справи.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності, оскільки він переривався у 2013 році, коли Банк вперше звернувся до суду з відповідним позовом. .

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до Апеляційного суду Запорізької області не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що Банк пропустив строк позовної давності, що було встановлено іншим судовим рішенням у спорі між тими ж сторонами про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором, яка утворилася станом на 2013 рік.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що за договором б/н від 28 вересня 2007 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 7 050, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджено копією заяви позичальника на отримання кредиту, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Умовами та привалами надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи (а.с. 12, 13, 14-19).

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість на суму 38 090 грн. 13 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 7 042 грн. 20 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 23 442 грн. 57 коп., пені у сумі 7 605 грн. 36 коп. (а.с. 7-11).

З листопада 2008 року позичальник припинив вносити платежі на погашення кредиту, у звязку з чим у травні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_3 заборгованості, розмір якої станом на 30.03.2013 року становив 23 489, 25 грн., в тому числі за тілом кредиту 7 042,20 грн., за відсотками 11 428, 58 грн., по комісії 3 661,84 грн., судові штрафи 1 356, 63 грн. Рішенням Василівського районного суду від 20 листопада 2015 року позов банку був залишений без задоволення у звязку із пропуском строку позовної давності (а.с.40-41).

Вказане судове рішення набрало законної сили, а отже, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені цим рішенням суду, повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Встановивши, що строк позовної давності сплинув ще у травні 2013 року, коли Банк вперше звернувся до суду з вимогами до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск Банком строк звернення і за вимогами про стягнення відсотків і штрафних санкцій, нарахованих після 2013 року, оскільки відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що у 2015 році суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності, не заслуговують на увагу.

У передбаченому законом порядку вказане рішення суду банком не оскаржувалося, а тому відповідно до ст.ст.18, 82 ч.4 ЦПК України воно є обовязковим, а обставини, встановлені цим рішенням, не доказуються при розгляді іншої справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно застосовані положення ст.1048 ЦК України, є безпідставними.

Як зазначено у правовому висновку ОСОБА_5 Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 141, 374,475,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: