Справа № 214/9061/15-ц
2-п/214/31/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючої судді Хомініч С.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Горбунової Л.С.,

представника відповідача 2: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву відповідача 2: ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.08.2016

по цивільній справі №214/9061/15-ц

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк»

до відповідача 1: ОСОБА_3,

відповідача 2: ОСОБА_2

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2016 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення по цивільній справі №214/9061/15-ц яким позовні вимоги задоволено повністю.

04.06.2018 на адресу суду надійшла заява відповідача-2 ОСОБА_2, подана її представником ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. У заяві представник посилається на те, що ОСОБА_2 не була повідомлена про судові засідання, так як повістки про виклик до суду нею особисто не отримані, так як були направлені судом за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Курчатова, 38/81, тоді як відповідно до паспортних даних відповідач-2 знята з реєстрації за цією адресою 03.03.2009 та фактично проживала за адресою: м. Кривий Ріг, 200 річчя ОСОБА_4, 4/52. Крім того, вона не згодна зі стягненням боргу в іноземній валюті, коли єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня. Крім того, повідомлення про невиконання боржником зобовязань за кредитним договором поручитель не отримувала. Вважає, що непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Представник відповідача-2 ОСОБА_1 просила заочне рішення скасувати, так як відповідач не була повідомлена належним чином про судове засідання та суд не врахував всіх доказів по справі.

Суд, вислухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення посилаючись на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 285 ЦПК України у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено: обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що судові повістки про виклик до суду відповідача-2 ОСОБА_2, направлялися на останню відому адресу місця реєстрації відповідача-2: м. Кривий Ріг, вул. Курчатова 38/81, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Дніпропетровській області від 23.12.2015 (а.с. 38). Представником відповідача-2 в заяві про видачу копії рішення та заяві про ознайомлення з матеріалами справи також вказана саме ця адреса (а.с. 79, 82). Справа призначалась до розгляду неодноразово. ОСОБА_2 особисто приймала участь в судовому засіданні 17.02.2016 (а.с. 45-46), однак про зміну місця проживання суд не повідомила.

Слід зауважити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, вказує, що відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належним йому правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав. Сам лише факт не отримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копії судових рішень за належною адресою та яка повернулася в суд у зв'язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення суду, оскільки зумовлена не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. В силу приписів ст. 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Приймаючи участь у судовому засіданні, відповідач 2 не була позбавлена можливості дізнатись в суді про подальший перебіг питання щодо зазначеного позову та своєчасно ознайомлюватись з відповідними судовими рішеннями суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач-2 знала про розгляд справи в суді, оскільки вона користувалася своїми процесуальними правами, зокрема приймала участь в судових засіданнях та подавала клопотання до суду, проте жодного разу не вказала, що має інше місце проживання, чи місце реєстрації, окрім того, що вказане у позові.

Заявник стверджує, що рішення від 16.08.2016 винесене судом з порушенням норм діючого законодавства, а саме стягнуто борг у доларах. Також банк не надав доказів видачі кредиту в доларах США, та банком порушено строк звернення з вимогою до поручителя.

Однак дані твердження є хибними, судом в повному обсязі досліджені всі письмові докази по справі та надано їм оцінку.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Вказане вище також зазначено у пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» 30.03.2012 №5.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а банк має відповідну ліцензію (а.с. 34, 35), то суд має право стягувати заборгованість в іноземній валюті.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17.

Після отримання кредитних коштів ОСОБА_3 здійснював погашення місячних платежів, про що свідчить розрахунок заборгованості. З якого також видно, що ОСОБА_3 здійснював погашення заборгованості за кредитом в доларах США, що фактично підтверджує видачу кредиту саме в валюті. Видача кредиту в доларах США також підтверджується графіком щомісячних платежів по кредиту.

Щодо твердження відповідача-2, що порука припинена, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Забезпечення виконання зобовязання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобовязання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України.

Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобовязання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, не предявить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Дана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14,від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно із кредитним договором №3636-053/07Р (п. 1.2) укладеного між АКБ „Правекс-Банк» та ОСОБА_3 встановлена кінцева дата повернення кредиту, а саме: кредит надається строком до 06.11.2024.

Згідно із договором поруки №3636-053/07р (п.4.1) даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до 06.11.2027 (а.с. 26).

Тобто, сторонами було встановлено термін до якого поручитель поручається за виконання обовязків Боржником.

Як видно з матеріалів справи, позов до боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_2 предявлено 16.12.2015, тобто в межах строку дії поруки (а.с. 1).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В розумінні ст. 13 ЦПК України, а саме диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах.

З урахуванням положень даної статті, суд розглянув справу в межах заявлених вимог позивачем, а твердження заявника ОСОБА_2, суд розцінює як переоцінку доказів по справі.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для скасування та перегляду заочного рішення, а заява про перегляд заочного рішення, не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 284-288, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відповідача-2: ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_1, про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.08.2016 по цивільній справі №214/9061/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Рішення суду може бути оскаржено на загальних підставах шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Хомініч С.В.