Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/6840/16-ц
Провадження № 22ц/782/527/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області

головуючий суддя Дронська І.О.

судді Коновалова В.А., Яресько А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3,

відповідач Лисичанська міська рада Луганської області,

представник відповідача Калашник Дмитро Анатолійович,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Фастовця В.М. у м.Лисичанськ Луганської області 11.04.2018 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності на побудову

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 25.11.2008 року Лисичанською міською радою Луганської області було прийнято рішення № 815 «Про внесення змін до рішення міської ради № 781 від 23.10.2008 року», за пунктом 1 якого було вирішено внести зміни до пункту 3 рішення міської ради № 781 від 23.10.2008 «Про надання земельних ділянок в оренду і припинення права користування ними», виклавши його в наступній редакції: «3. Затвердити ПП ОСОБА_2 проект землеустрою про відвід земельної ділянки, а пунктом 3.1, передбачалося надання ПП ОСОБА_2 в оренду строком на 1 рік земельну ділянку площею 0,0027 га для будівництва і експлуатації торгівельного кіоску АДРЕСА_1». 25.12.2008 між Лисичанською міською радою Луганської області та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, відповідно до пункту 1 якого орендодавець, на підставі рішення № 781 від 23.10.2008 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торговельного кіоску, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п. 14 договору оренди землі від 25.12.2008 року земельна ділянка передавалася в оренду для будівництва та експлуатації торговельного кіоску. Після укладення вищевказаного договору оренди землі від 25.12.2008 року позивачем почались роботи щодо будівництва торговельного кіоску АДРЕСА_1, у зв'язку з чим, позивачем було укладено договори з підрядними організаціями про розробку проектів будівництва та які були погоджені в різних організаціях. На даний час приміщення збудоване і позивач бажає ним розпорядитись, а саме продати третім особам, однак не має змоги через те, що державою не визнано за ним право власності на збудоване приміщення. 08.04.2015року між сторонами було укладено договір оренди землі, за яким відповідач надав, а позивач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торговельного кіоску, кадастровий номер: НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 2 вищевказаного договору оренди об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 0,0027 га, у тому числі: під капітальну одноповерхову забудову - 0,0018 га; під проїздами, проходами та площадками - 0,0009 га. За пунктом 3 договору оренди землі від 08.04.2015 визначено, що на земельній ділянці розташований торгівельний кіоск, що належить орендарю. Позивач просив визнати за ним, ОСОБА_2 право власності на побудову, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачем Лисичанською міською радою на зазначену позовну заяву подані заперечення, які мотивовані тим, що відповідач визнає надання позивачу рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради №321 від 20.06.2006 року дозволу на проектування будівництва торгівельного кіоску №5. На підставі рішення міської ради №26 від 30.05.2006 року та рішення виконавчого комітету №321 від 20.06.2006 року позивачу був виданий будівельний паспорт, який визначав комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва… Рішенням Лисичанської міської ради №80/1293 від 26.03.2015 року «Про продовження терміну оренди землі» фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 був продовжений термін оренди землі строком на 3 роки шляхом переукладення договору оренди по вищезазначеній земельній ділянці.

Відповідач вважає, що позивачем порушені вимоги ст.ст. 26, 27, 34 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності», які позивачем не виконані. Крім того, відповідно до ст. 39 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» та п.1 розділу III «Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житловий будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженого наказом № 79 від 24.04.2015 року Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України визначено, що прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власником (користувачем) земельних ділянок, на яких розміщені такі об'єкти, за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Але позивачем не надані дані про звернення до органу державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття забудов до експлуатації та відсутні відповідні результати розгляду такого звернення. Позивачем не надано жодного документу, який свідчить про наявність висновків відповідних державних установ, відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України, щодо дотримання при здійсненні самочинно збудованих споруд будівельних, санітарних, пожежних, екологічних, природоохоронних норм і правил. На підставі зазначеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності на побудову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області позивачу 20 вересня 2012 р., 22 січня 2013 р. і 18 лютого 2013 р. було відмовлено в реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт з будівництва Торгівельного кіоску АДРЕСА_1 /а.с.115-127. Земельна ділянка надавалася позивачу в оренду для будівництва, доказів наявності на цій ділянці на час надання її в оренду вже побудованого об'єкта нерухомості суду не надано, належний дозвіл на виконання будівельних робіт у позивача був відсутній, тому торгівельний кіоск АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, право власності на яке у позивача не виникло.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій скаржник, посилаючись на неповну перевірку всіх обставин справи та дослідження доказів у справі, незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права з порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на побудову, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та судові витрати розподілити у відповідності до вимог ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції повністю проігноровано те, що за договором оренди землі від 25.12.2008 року земельна ділянка передавалася в оренду для будівництва та експлуатації торговельного кіоску. При цьому апелянт посилається на те, що відповідно до Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37) що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. 08.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди землі, за яким відповідач надав, а позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торговельного кіоску за зазначеною адресою. Пунктом 2 вищезазначеного договору оренди об'єктом оренди землі від 08.04.2015 року визначено, що на земельній ділянці розміщений торговельний кіоск, що належить орендарю. Апелянт зазначає, що ним повністю за матеріалами справи, поясненнями представника відповідача, підтверджувались доводи та позиція позивача щодо належного визнання відповідачем як факту будівництва так і існування торгівельного ларька на земельній ділянці і при цих умовах відповідач у 2015 році уклав договір оренди, чим фактично визнав права позивача на побудову, що не було прийнято до уваги судом першої інстанції та безпідставно прийнято до уваги позицію відповідача.

Відповідач Лисичанська міська рада не скористалась своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу.

Скаржник, якого було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, заяв щодо відкладення розгляду справи від останнього не надійшло.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі скаржника, за участю його представника та представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради № 321 від 20.03.2006 «Про житлово-громадське будівництво» позивачу надано дозвіл на проектування будівництва торгівельного кіоску АДРЕСА_1.

На підставі рішення міської ради № 26 від 30.05.2006 та рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради № 321 від 20.06.2006 позивачу було видано будівельний паспорт, який містив комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення та будівництва.

Рішенням Лисичанської міської ради Луганської області № 815 від 25.11.2008 «Про внесення змін в рішення міської ради № 781 від 23.10.2008», внесено зміни в п. 3 рішення міської ради № 781 від 23.10.2008 «Про надання земельних ділянок в оренду і припинення права користування ними», згідно якого позивачу був затверджений проект землеустрою про відвід земельної ділянки, надано в оренду строком на один рік земельну ділянку площею 0, 0027 га для будівництва та експлуатації торгового кіоску АДРЕСА_1.

25.12.2008 року між Лисичанською міською радою Луганської області та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до п. 1 якого, орендодавець, на підставі рішення № 781 від 23.10.2008 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торговельного кіоску, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Лисичанської міської ради № 80/1293 від 26.03.2015 «Про продовження терміну оренди землі» позивачу був подовжений термін оренди землі строком на 3 роки, шляхом переукладення договору оренди.

Також судом першої інстанції встановлено, що інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області позивачу 20 вересня 2012 року, 22 січня 2013 року і 18 лютого 2013 року було відмовлено в реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт з будівництва Торгівельного кіоску АДРЕСА_1.

Вказані відмови позивачем не оскаржувалися.

На підставі зазначеного, враховуючи, що земельна ділянка надавалася позивачу в оренду для будівництва, а доказів наявності вже побудованого об'єкта нерухомості на цій ділянці на час надання її в оренду позивачем суду не надано, належний дозвіл на виконання будівельних робіт у позивача відсутній, тому торгівельний кіоск АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, право власності на яке у позивача не виникло, а тому позов задоволенню не підлягає.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази, та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

При розгляді даної справи колегія суддів звернула увагу на те, що рішення Лисичанської міської ради №815 від 25.11.2008 року, на яке посилається позивач, ухвалене щодо надання земельної ділянки для будівництва ФОП ОСОБА_2, а.с. 7, договори оренди від 25.12.2008 року та від 08.04.2015 року укладено також з ФОП ОСОБА_2, а.а.с .8, 23, але до суду із зазначеним позовом ОСОБА_2 звертається як фізична особа.

Колегія суддів вважає, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх, а тому ОСОБА_2 має право звернутися до суду з позовною вимогою про визнання за ним, як за фізичною особою, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За доводами апеляційної скарги скаржник вважає, що судом першої інстанції під час слухання справи повністю проігноровані доводи позивача, на якій останній посилався, а саме: земельна ділянка передавалась в оренду для будівництва та експлуатації торговельного кіоску, відповідачем визнано факт будівництва та існування торговельного ларьку на земельній ділянці і при цих умовах відповідач в 2015 році уклав договір оренди землі, фактично визнав права позивача на побудову.

Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника, про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наявності спірної побудови на земельній ділянці, яка і надавалась в оренду позивачу з метою будівництва та експлуатації, оскільки зазначений довід не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

Так, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить зазначення фактичних обставин, встановлених судом, у тому числі й щодо наявності рішення міської ради № 781 від 23.10.2008 «Про надання земельних ділянок в оренду і припинення права користування ними», згідно якого позивачу був затверджений проект землеустрою про відвід земельної ділянки, надано в оренду строком на один рік земельну ділянку площею 0, 0027 га для будівництва та експлуатації торгового кіоску АДРЕСА_1.; договір оренди землі від 25.12.2008 року, укладений між Лисичанською міською радою Луганської області та ОСОБА_2, відповідно до п. 1 якого, орендодавець, на підставі рішення № 781 від 23.10.2008 року надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації торговельного кіоску, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; рішення Лисичанської міської ради № 80/1293 від 26.03.2015 «Про продовження терміну оренди землі», яким позивачу був подовжений термін оренди землі строком на 3 роки, шляхом переукладення договору оренди, а також відповідна частина рішення містить мотивовану оцінку судом першої інстанції аргументів сторін.

Сам по собі факт зазначення у договорі оренди від 08.04.2015 року про те, що на земельній ділянці, наданій для будівництва та експлуатації торговельного кіоску,( п.1 договору) розміщений торговельний кіоск, що належить орендарю ( п.3.договору), не свідчить про те, що відповідачем Лисичанською міською радою Луганської області визнано право власності позивача на зазначену побудову, як на об'єкт нерухомості, оскільки порядок набуття права власності на об'єкт нерухомості законом визначений у іншому порядку, і саме з урахуванням вимог закону щодо набуття права власності на об'єкти нерухомості суд першої інстанції приймав рішення у справі.

Також колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що договір оренди від 08.04.2015 року, укладений між сторонами на виконання рішення Лисичанської міської ради № 80/1293 від 26.03.2015 «Про продовження терміну оренди землі», тобто умов попереднього договору оренди, яким земельна ділянка передавалась у користування позивача для будівництва та експлуатації торгового кіоску АДРЕСА_1 без зазначення існування на цій ділянці спірного торговельного кіоску, факт подальшого будівництва якого судом встановлено та сторонами не заперечується.

Щодо суті позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступає умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно п. п. 4, 21 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст. ст. 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

На підставі ст. 36 ч.1, ч.2 абз.2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 20 вересня 2012 р. - 18 лютого 2013 р.) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об'єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Виконувати будівельні роботи, підключати об'єкт будівництва до інженерних мереж та споруд без реєстрації зазначеної декларації забороняється.

Як вірно встановлено судом першої інстанції інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області позивачу 20 вересня 2012 року, 22 січня 2013 року і 18 лютого 2013 року було відмовлено в реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт з будівництва Торгівельного кіоску АДРЕСА_1 /а.с.115-127/.

Вказані відмови позивачем не оскаржувалися.

А тому, висновок суду першої інстанції щодо відмови у визнанні права власності позивача на торгівельний кіоск АДРЕСА_1 (самочинне будівництво) за відсутності належного дозволу на виконання будівельних робіт, з урахуванням того, що земельна ділянка надавалася позивачу в оренду для будівництва, а доказів наявності вже побудованого об'єкта нерухомості на цій ділянці на час надання її в оренду позивачем суду не надано, є вірним та таким, що відповідає вищезазначеним нормам матеріального права.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, ч.3.ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

У справі, що переглядається, позивачем не надано доказів введення спірної побудови до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права, а також позивачем не надано відомостей про звернення до відповідних органів з приводу прийняття в експлуатацію торгівельного кіоску АДРЕСА_1

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Аналогічний висновок щодо відсутності підстав для визнання права власності на будинок, не прийнятий в експлуатацію висловлений Верховним Судом України у правовій позиції у справі № 6-159цс15 від 27 травня 2015 року, а також Верховним Судом у постанові від 19.03.2018 року у справі № 2-4435/2008, провадження № 61-1950 св 18.

На підставі вказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання права власності на побудову, яка, у тому числі, й не прийнята в експлуатацію.

Колегія суддів вважає, що звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач фактично намагається обійти встановлений законом порядок введення в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12,81 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не надано доказів наявності підстав для задоволення його позовних вимог щодо визнання права власності на побудову та не спростовані заперечення відповідача про відсутність законних підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний торговельний кіоск.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником ОСОБА_2, за доводами апеляційної скарги, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності на побудову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20.07.2018 року.

Головуючий

Судді: