Постанова

Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ

справа № 686/1871/16-ц

провадження № 61-18397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Козак О. В. від 18 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П'єнти І. В. від 23 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживача, визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого йому було надано кредит у сумі 30 тис. доларів США строком до 26 червня 2028 року з процентною ставкою в розмірі 14,19% річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 червня 2008 року були укладені з ОСОБА_5 - договір поруки, з ним - договір іпотеки, згідно з яким він передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, що розташованийза адресою: АДРЕСА_1.

Уважав, що положення кредитного договору містять несправедливі та дискримінаційні умови. Банк не повідомивйого, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором про надання кредиту в іноземній валюті несе саме споживач. Під час укладення кредитного договору він не передбачав і не міг передбачити значне здешевлення національної валюти внаслідок фінансової нестабільності в Україні, банк не повідомляв і йому не було надано, як споживачу, у письмовій формі усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації для здійснення свідомого вибору, а саме про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, тобто банк ввів його в оману. Крім того, кредитний договір не містить графіку платежів погашення основного боргу та сплати процентів за користування кредитом.

З огляду на викладене ОСОБА_4 просив суд зазначений кредитний договір визнати недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності, але ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом після спливу позовної давності, про застосування якої 05 травня 2016 року заявив банк.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 і банк досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, які містять інформацію щодо розміру кредиту, розміру процентної ставки, порядку погашення кредиту, розмір мінімально необхідного платежу, їх періодичність на весь час дії договору. При цьому зазначені умови кредитного договору відповідають загальним засадам цивільного законодавства, а саме принципу справедливості. До того ж, нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомимОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки банк не надав йому графіку платежів, графіку сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг та інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, не повідомив про валютні ризики, то між ними не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а також у результаті відсутності відповідної інформації його було введено в оману.

Крім того, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, вийшов за межі апеляційної скарги, а суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 256, 257 і 261 ЦК України.

У червні 2016 року ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, а також споживачеві було надано інформаційного листа «Інформація щодо умов кредитування». У зв'язку з викладеним банк просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій - без змін.

05 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що відповідно до анкети-заяви клієнта на отримання кредитного пакету «Житлові рішення», підписаної ОСОБА_4, з умовами кредитування споживчої нерухомості він ознайомлений 17 червня 2008 року.

27 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит строком до 26 червня 2028 року.

Відповідно до підпунктів 1.1., 1.3., 1.4., 1.5., 3.3.1., 3.3.2. цього кредитного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 30 тис. доларів США на строк до 26 червня 2028 року, проценти за користування яким розраховуються на підставі процентної ставки 14,19% на рік. Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. Комісія за розрахунки за цим договором складає 3,6% від суми виданих коштів, за винятком суми виданої на оплату цієї комісії. Повернення кредиту здійснюється внесенням щомісячно суми мінімально необхідного платежу 392 доларів США 87 центів шляхом перерахування або внесення готівкових коштів.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 червня 2008 року були укладені з ОСОБА_5 - договір поруки, з ОСОБА_4 - договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковою угодою до кредитного договору, укладеною сторонами 02 липням 2008 року, суму наданих кредитних коштів збільшено до 31 тис. 80 доларів США, що стало підставою укладення додаткових договорів до договору поруки та договору іпотеки.

На момент укладення вказаного кредитного договору, додаткової угоди до нього та договору іпотеки ОСОБА_4 був дієздатною особою, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Він не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Надавши кредитні кошти, банк виконав умови договоруі ОСОБА_4 до 2015 року зобов'язання за кредитним договором виконував.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першоїстатті 3 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

На підставі пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлених частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. Крім того, незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена, а нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, про дотримання банком під час укладення оспорюваного кредитного договору положень цивільного законодавства. Крім того, сторони, укладаючи вказаний договір, досягли згоди щодо його істотних умов, а ОСОБА_4 виконував умови цього договору після надання банком кредитних коштів.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, яким було скасовано рішення суду першої інстанції й ухвалено нове рішення, - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников