Справа №150/295/18
Провадження по справі №2/150/126/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року Чернівецький районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Цимбалюк Л.П.

при секретарі Володовській А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Гонтівська сільська рада Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 з вище вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, виданої 17.05.2018 року строком на три роки і є дійсною до 17.05.2021 року, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його довірителя ОСОБА_1 Вимоги, викладені в позовній заяві, підтримує та просить їх задоволити.

Відповідачем ОСОБА_2, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення.

Третьою особою - Гонтівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області не забезпечено явку в судове засідання повноважного представника, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, клопоче про розгляд справи у відсутність представника, про що через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подано відповідну заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановлено, що 19 грудня 2007 року ОСОБА_1 із директором сільськогосподарського приватного підприємства «Гарант» ОСОБА_2 досягнуто згоди щодо придбання нежитлової будівлі (приміщення складу), розташованої по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області. Грошові кошти в розмірі 65000 гривень того ж дня були внесені ОСОБА_1 як покупцем в касу підприємства, що стверджується актом прийому передачі на нерухоме майно від 19.12.2007 року (а.с.17). Директором ПП «Гарант» ОСОБА_2 за актом прийому передачі було передано ОСОБА_1 ключі від приміщення та оригінали правовстановлюючих документів, зокрема, свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії АА №667825, видане Гонтівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області від 19.10.2007 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16340333 від 19.10.2007 року, видане КП «Могилів Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та технічний паспорт на приміщення, про наявність яких у позивача свідчать копії вище вказаних правовстановлюючих документів, що містяться в матеріалах цивільної справи (а.с. 7, 8).

Сторони домовились про те, що договір купівлі продажу в письмовій формі з нотаріальним посвідченням буде укладено пізніше, зокрема, після оформлення ОСОБА_2 документів на землю під будівлею.

Однак, сільськогосподарське приватне підприємство «Гарант» як продавець ухилилося від взятих на себе зобовязань по виготовленню технічної документації та нотаріального оформлення договору купівлі продажу нерухомого майна.

Як свідчить довідка з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.05.2018 року, діяльність сільськогосподарського приватного підприємства «Гарант» припинена 02.02.2010 року, номер запису - 3000147 (а.с. 15).

Дослідженими письмовими матеріалами справи достовірно встановлено, що вище зазначений договір купівлі продажу нерухомого майна у вигляді нежитлової будівлі (приміщення складу), розташованої по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області, укладено між сторонами з погодженими всіма належними умовами купівлі продажу, зокрема, предмета договору, його ціни, строків проведення оплати за майно, порядку передачі коштів та переходу майна у власність ОСОБА_1, посвідчення договору в нотаріальному порядку.

Договір купівлі - продажу майна укладено між ОСОБА_1 та СПП «Гарант» у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України із досягненням між сторонами згоди по всіх істотних умовах.

З 19 грудня 2007 року по даний час ОСОБА_1 відкрито та безперервно користується нежитловою будівлею (приміщенням складу), розташованою по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області, використовує вище вказану будівлю для зберігання сільськогосподарської продукції, що стверджується довідкою, виданою Гонтівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області від 12.06.2018 року, №197 (а.с. 10).

За увесь час користування ОСОБА_1 нежитловою будівлею (приміщенням складу), розташованою по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області, будь яких претензій від СПП «Гарант», ОСОБА_2 та інших осіб не надходило, у ОСОБА_1 виникла необхідність оформити право власності на вказане нерухоме майно відповідно до встановленого порядку.

Частиною 4 статті 111 ЦК України встановлено, що майно юридичної особи, яке залишилося після задоволення вимог кредиторів, передається її учасникам, якщо інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом.

Засновник (єдиний учасник) сільськогосподарського приватного підприємства ОСОБА_2 після ліквідації підприємства приміщення на себе, як на засновника ліквідованого підприємства, не переоформив, зазначене нерухоме майно досі рахується за ліквідованим підприємством. Інтерес до вказаного приміщення відповідачем втрачено і оформленням документів займатися відмовляється, тому ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити своє право власності, у звязку із чим звернулася до суду з метою захисту своїх прав.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Набувальна давність одна з підстав набуття права власності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 3 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Частиною 1 статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Володільцем може бути будь яка фізична чи юридична особа, яка може бути субєктом права власності. Фактичне володіння може виникнути в тієї чи іншої особи на підставі різних фактичних обставин. Це може бути будь яке придбання речей (майна) на підставі фактів, що не породжують правових наслідків, наприклад, придбання майна без належного правового оформлення (нотаріального посвідчення, державної реєстрації тощо).

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

У пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5 зазначається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5 встановлено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України).

Враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

За останніх десять років (з часу досягнення згоди сторонами щодо придбання нежитлової будівлі - 19.12.2007 року) фактичного володіння ОСОБА_1 нежитловою будівлею (приміщенням складу), розташованою по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області, сільськогосподарське приватне підприємство, як власник зазначеного майна, не зверталося до неї із вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, що є самостійною підставою вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем вище вказаної нежитлової будівлі.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року (пункт 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, №5). При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідачем визнаються позовні вимоги в повному обсязі.

Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд вважає обґрунтованими обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю.

На підставі вище викладеного, суд в силу статті 89 ЦПК України, беручи до уваги розяснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, які визнаються та не заперечуються відповідачем ОСОБА_2 і третьою особою - Гонтівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., про що свідчить квитанція від 17.05.2018 року за №17 (а.с. 1).

При вирішенні питання про стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат, судом враховується те, що відповідачем визнаються позовні вимоги в повному обсязі, тому підлягають застосуванню положення частини першої статті 142 ЦПК України, тобто, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України.

На підставі ст., ст. 328, 344, 397 ЦК України, керуючись ст., ст.10, 11, 81, 141, 142, 200, 206 ч.4, 263 - 265, 274, 279, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю (приміщення складу), розташовану по вул. Шевченка, 20 в с. Гонтівка Чернівецького району Вінницької області.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 352 (трьохсот пятдесяти двох) гривень 40 копійок.

Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про розірвання шлюбу, що становить 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Чернівецький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення (п.15, п.п.15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: Л.П. Цимбалюк