Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 345/118/17

провадження № 61-6081 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня

2017 року у складі судді Якиміва Р. В. та ухвалу Апеляційного суду

Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів:

Мелінишин Г. П., Василишин Л. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначило, що 03 серпня 2007 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 800,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 19,20 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 13 696,18 доларів США, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, що відповідно до курсу Національного банку України еквівалентно 349 197,03 грн, та судові витрати у розмірі 5 237,96 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

10 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що судовим наказом № 2-н-1148, виданим Калуським міськрайонним судом

Івано-Франківської області 05 листопада 2008 року, з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі

2 748,04 доларів США та заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 721,44 доларів США, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача таких самих сум у позовному провадженні є безпідставними, оскільки це призведе до подвійного стягнення суми заборгованості за одним і тим же зобов'язанням. Крім того, банк звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з пропуском строку позовної давності, оскільки строк дії кредитної картки, виданої ОСОБА_1, відповідно до умов кредитного договору, закінчився 31 серпня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся у 2017 році. З урахуванням наведеного та поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі

9 055,82 доларів США, а також штрафу та пені за порушення зобов'язання, не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з обгрунтованості висновку суду щодо безпідставності вимог позивача про стягнення у позовному провадженні тих самих сум, що й за судовим наказом

№ 2-н-1148, виданим Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 05 листопада 2008 року, оскільки це призведе до подвійного стягнення суми заборгованості за одним і тим же зобов'язанням. Крім того, суд першої інстанції правильно застосував позовну давність, оскільки позов подано до суду лише 04 січня 2017 року, а строк дії кредитної картки № НОМЕР_1 закінчився у серпні 2009 року. Апеляційний суд відхилив доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про переривання позовної давності з огляду на укладений між сторонами протокол узгодження від 29 жовтня 2015 року, посилаючись на те, що відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, що має місце в даній справі.

У лютому 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не урахували та не надали оцінку тому факту, що закінчення строку кредитної картки не cвідчить про припинення договірних відносин між банком та відповідачем. Висновки судів про пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення процентів та неустойки не відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого, якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі не було повернуто, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н (далі договір), відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 800,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, із сплатою за користування кредитом 19,20 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Термін дії кредитного ліміту збігається із строком дії платіжної картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом.

Відповідно до частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи убачається, що 05 листопада 2008 року Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту (всієї суми кредиту достроково) у розмірі 2 748,04 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитом (прострочені проценти) у розмірі 721,44 доларів США, всього 3 469,48 доларів США.

Таким чином, звернувшись у 2008 році до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 469,48 доларів США, банк скористався своїм правом дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів, що передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 748,04 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 721,44 доларів США, оскільки це призведе до подвійного стягнення заборгованості за одним і тим же зобов'язанням.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом апеляційної інстанції установлено, що згідно пункту 9.12. Умов та правил надання банківських послуг кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк.

Водночас, як передбачено пунктом 3.1.1. Правил користування платіжною карткою, строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Згідно з пунктом 5.4. Правил користування платіжною картою, погашення по кредиту процентів відбувається щомісячно за попередній місяць, а тіла кредиту в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що умовами договору передбачено погашення процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами, та кредитного ліміту в повному обсязі не пізніше закінчення строку дії кредитної картки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеному у постанові № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, відповідно до якого за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Установлено, що на виконання умов договору ОСОБА_1 27 серпня

2007 року видано картку № НОМЕР_1 терміном дії до 31 серпня

2009 року. Доказів видачі ОСОБА_1 іншої кредитної картки за вищевказаним кредитним договором матеріали справи не містять, а тому останній платіж за кредитним договором повинен був бути внесений відповідачем до 31 серпня 2009 року.

Ураховуючи наведене та те, що строк позовної давності зі сплати заборгованості за кредитом щодо погашення останнього щомісячного платежу сплив 31 серпня 2012 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише 04 січня 2017 року, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування та відповідно до частини четвертої статті

267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості нарахованої до 31 серпня 2009 року.

Правильним є і висновок апеляційного суду щодо відсутності переривання позовної давності у зв'язку з укладенням між сторонами протоколу узгодження від 29 жовтня 2015 року, оскільки відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій, заявник зазначав, що оскільки зобов'язання за кредитним договором не припинені належним виконанням, тому відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 з відповідача підлягають стягненню проценти за кредитом та пеня за процентами у межах строку позовної давності.

Разом з тим, з метою забезпечення прогнозованості правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості (процентів та неустойки), нарахованої за період з 01 вересня 2009 року до 31 жовтня 2016 року з підстав пропуску позивачем позовної давності, суди попередніх інстанцій не перевірили правомірність нарахування зазначеної заборгованості, та правових підстав для застосування строку позовної давності щодо них.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, то починаючи з 01 вересня 2009 року позивач не мав права нараховувати проценти, а тому до вимоги позивача про стягнення процентів за період з 01 вересня 2009 року до 31 жовтня 2016 року позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необгрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 31 серпня 2009 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені та штрафів за указаний період.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 вересня 2009 року до 31 жовтня

2016 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необгрунтованістю.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішенням Калуського міськрайонного суду

Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року, помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з

01 вересня 2009 року до 31 жовтня 2016 року у зв'язку з пропуском строку позовної давності, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність його скасування, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з підстав їх необгрунтованості.

Висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої до 31 серпня 2009 року, є законними та обгрунтованими, суди правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, що підлягає застосуванню, надали оцінку доводам та доказам сторін, та дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01 вересня 2009 року до 31 жовтня 2016 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик