АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/959/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53,54 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м . Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В., Ювшина В.І.

секретар Торопенко Н.М.

за участю:

позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Черкаського державного технологічного університету на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року, постановленого суддею Троян Т.Є., повний текст виготовлено 27.04.2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Черкаського державного технологічного університету, третя особа ОСОБА_5 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Черкаського державного технологічного університету, третя особа ОСОБА_5 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди мотивуючи позовні вимоги тим, що з 20 жовтня 2015 року працювала в Черкаському державному технологічному університеті на посаді помічника ректора. 29 листопада 2016 року наказом №508-к від 29.11.2016 року була звільнена з роботи з формулюванням «за прогул без поважних причин» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Фактичною причиною вважає неприязні стосунки, які склались у неї з керівництвом ЧДТУ у зв'язку із активною та принциповою позицією під час виборчої компанії ректора та звернення до правоохоронних органів і керівництва Міністерства освіти та науки з повідомленнями щодо протиправних дій керівництва університету. Своє звільнення позивачка вважає незаконним, оскілки прогулу без поважних причин не вчиняла, а була відсутньою на роботі 10 жовтня 2016 року з 9-40 до 13-00, оскільки виконувала особисте доручення в.о. ректора ОСОБА_5 про надання йому оперативної та об'єктивної інформації щодо розгляду судової справи за позовом ОСОБА_6 про поновлення на посаді ректора ЧДТУ, а саме: перебувала в залі судового засідання під час розгляду апеляційної скарги ЧДТУ на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси за позовом ОСОБА_6 про поновлення її на посаді ректора ЧДТУ.

Вказувала на те, що серед підстав видання наказу №508-к від 29.11.2016 року, яким вона була звільнена з роботи, не зазначено документ, яким було зафіксовано факт і час відсутності позивачки на роботі 10 жовтня 2016 року. Не вказаний такий документ і як підстава для видання розпорядження №51/01 від 11.10.2016 року «Про надання письмових пояснень», наказу №423/01 від 02.11.2016 року «Про утворення робочої групи», протоколах робочої групи. Таким чином, звільнення відбулось без належного оформлення факту і часу відсутності позивача на роботі. Оскільки посадові обов'язки не були формально визначені, так як не існувало затвердженої посадової інструкції помічника ректора або іншого документу, яким би було визначено повноваження, підпорядкування тощо, виконувала безпосередні вказівки в.о. ректора, знаходячись у його прямому підпорядкуванні. Такі доручення неодноразово надавались в усній формі. Відповідно, її відсутність декілька годин 10 жовтня 2016 року в робочому кабінеті не свідчить про вчинення прогулу, бо у цей час вона виконувала доручення безпосереднього керівника ОСОБА_5 та перебувала в якості вільного слухача на судовому засіданні по справі за позовом ОСОБА_6 про поновлення на посаді ректора ЧДТУ, щоб донести інформацію про хід розгляду справи, оскільки від рішення по цій справі залежало питання подальшого перебування ОСОБА_5. на посаді керівника ЧДТУ.

Зазначила, що під час розгляду справи було підтверджено, що станом на листопад 2016 року позивач була членом профспілкового комітету ЧДТУ. Відповідно, визначена процедура звільнення за ініціативою роботодавця передбачає отримання згоди не тільки від профкому ЧДТУ, а також від Черкаського обкому профспілки працівників освіти і науки як вищестоящого органу профспілки. Однак, обком профспілки такої згоди не надавав, відсутні також докази направлення подання до обкому профспілки стороною відповідача, а тому має місце порушення вимог статей 43, 252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

У зв'язку із вищезазначеними обставинами просила визнати незаконним наказ №508-к від 29.11.2016 року, поновити на посаді помічника ректора, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року позовні вимоги позивача ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ №508-к від 29.11.2016 року по Черкаському державному технологічному університету «Про звільнення ОСОБА_3.» за п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді помічника ректора Черкаського державного технологічного університету з 30 листопада 2016 року.

Стягнуто з Черкаського державного технологічного університету на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по 17 квітня 2018 року включно у розмірі 91658,80 грн., з відрахуванням із вказаної суми податків та обов'язкових платежів.

Стягнуто з Черкаського державного технологічного університету на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі, а також у частині стягнення з Черкаського державного технологічного університету на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць з 30 листопада 2016 року по 30 грудня 2016 року у розмірі 6128 грн. 35 коп., з відрахуванням із вказаної суми податків та обов'язкових платежів, допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Черкаського державного технологічного університету судовий збір в дохід держави у розмірі 1721,38 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Черкаський державний технологічний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково в основу рішення покладено позицію, що Черкаським державним технологічним університетом порушено процедуру звільнення ОСОБА_7 через відсутність згоди Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення ОСОБА_7 і недоведеність ЧДТУ відсутності усної вказівки в.о. ректора ЧДТУ ОСОБА_5 на відвідування ОСОБА_7 в робочий час судових засідань за позовом ОСОБА_6 до ЧДТУ та Міністерства освіти і науки.

Вказує, що в абзаці 3 сторінки 6 рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року суд зазначає, що «Як пояснював позивач у судовому засіданні, дійсно, в час, зафіксований у акті вона була відсутня на робочому місці. Однак вказане не свідчить про вчинення прогулу, оскільки вона виконувала усне доручення в.о. ректора ОСОБА_5 яке отримала у червні 2016 року перебувати у залі судового засідання під час розгляду трудового спору ОСОБА_6, слідкувати за подальшим рухом справи та доводити йому особисто інформацію по вказаній справі».

В абзаці 8 сторінки 6, оскаржуваного рішення суд зазначає, що «... відповідач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 не могла отримати вказівки від в.о. ректора здійснювати супровід вказаної судової справи, в тому числі в якості вільного слухача».

Апелянт вважає, що дані висновки суду першої інстанції є безпідставними, оскільки позивачем залучено в якості третьої особи - ОСОБА_5, який на час звільнення ОСОБА_3 був виконуючим обов'язки ректора ЧДТУ. Враховуючи, що ОСОБА_3 займала посаду помічника ректора, відповідно перебувала у прямому підпорядкуванні особи, що обіймала посаду ректора або виконувала його обов'язки, тобто ОСОБА_5

Таким чином, саме ОСОБА_5 міг давати ОСОБА_3 вказівку бути присутній на судових засіданнях по справах ОСОБА_6 Відповідно належними і допустимими доказами надання чи не надання усної вказівки ОСОБА_5 - ОСОБА_3 можуть бути виключно покази самого ОСОБА_5. (за відсутності свідків надання такої вказівки). Останній заперечує факт надання ОСОБА_3 вказівки бути присутній на судових засіданнях. Свідків, які б могли підтвердити надання такої усної вказівки ОСОБА_5. -ОСОБА_3, позивачкою не заявлялися та в судовому засіданні не допитувалися через їх відсутність. Підтвердженням відсутності такої усної вказівки ОСОБА_5. є те, що сама ОСОБА_3 в своїх поясненнях суду повідомляла, що в 10.10.2016 перед судовим засідання по справі ОСОБА_6 проти ЧДТУ та Міністерства освіти і науки України позивач приходила до приймальні ректора для повідомлення ОСОБА_5. про відбуття на судове засідання і отримання від нього відповідного дозволу. Дана обставина спростовує факт надання усної вказівки, за наявності якої не було б необхідності отримувати дозвіл ректора на участь в таких судових засіданнях в якості вільного слухача.

Крім того апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 фактично була членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ЧДТУ, так як була делегована від групи структурних підрозділів ЧДТУ до складу профкому ЧДТУ до обрання на звітно-виборчій конференції, а тому необхідно було отримати згоду Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення ОСОБА_3

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 23.1. 46, 47.3 Статуту профспілки працівників освіти і науки України вищим органом в первинній профспілковій організації є загальні збори. Звітно-виборчі збори (конференції) проводяться в терміни, визначені цим Статутом, але не рідше ніж один раз у 5 років. На звітно-виборчих зборах, конференціях обираються у первинній профспілковій організації - профспілковий комітет, голова, його заступник термін повноважень 5 років.

Таким чином, єдиним передбаченим чинним законодавством шляхом обрання члена профкому первинної профспілкової організації є обрання на звітно-виборних зборах, а тому ОСОБА_3, яка не була обрана у встановлений чинним законодавством спосіб, не могла бути членом профкому ЧДТУ, а її введення до складу профкому рішенням самого профкому ЧДТУ не передбачено законом, тому отримання згоди від Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення ОСОБА_3, яка не була членом профспілки ЧДТУ, не було обов'язковим. Що і підтвердила у своїх свідченнях голова Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки ОСОБА_8

В свою чергу, ЧДТУ з метою дотримання вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звертався за отриманням згоди на звільнення як до Первинної профспілкової організації ЧДТУ (така згода була дана), так і до Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки (обумовлено тим, що профспілка є незалежною від адміністрації ЧДТУ, а тому обрання чи не обрання до складу профкому тих чи інших працівників не належить до сфери регулювання та контролю керівництва Університету).

Окрім того, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачена можливість звільнення працівника без отримання згоди профспілки, у разі безпідставного ненадання такої згоди.

Враховуючи наведене, а також відповідь голови Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки ОСОБА_8 щодо відсутності підстав для розгляду питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 через не обрання її до складу профкому ЧДТУ, давала підстави звільняти ОСОБА_3 керуючись, в тому числі, і положенням ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Представником третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_9 подано відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу Черкаського державного технологічного університету задовольнити.

Зокрема зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на письмові докази та свідчення надані третьою особою - ОСОБА_5 про те, що він не давав доручення позивачу надавати йому оперативну та об'єктивну інформацію, щодо стану розгляду судової справи за позовом ОСОБА_6 до ЧДТУ, Міністерства освіти і науки України.

Сама ОСОБА_3 повідомила суду, що в день її відсутності на робочому місці, вона зранку прийшла до приймальні ректора, щоб повідо¬мити йому про те, що вона йде до суду. Даними свідченнями та діями позивачка спростовує наявність доручен¬ня ОСОБА_5 про її участь у судових засіданнях та підтверджує свідчення ОСОБА_5.

Свідчення третьої особи не знайшли будь якої своєї правової оцін¬ки чи спростування в спірному рішенні суду, що свідчить про незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Позивачем ОСОБА_3 також подано відзив на апеляційну скаргу в якому вказано, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема позивачем зазначено, що суд першої інстанції вірно встановив, що відсутність позивача 10 жовтня 2016 року в робочому кабінеті з 9.40 год. до 13.00 год. не є прогулом без поважної причини, оскільки за межами приміщення ЧДТУ в названий час вона перебувала на виконання доручення тодішнього в.о. ректора ЧДТУ ОСОБА_5

Так, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що в ЧДТУ не було затверджено посадової інструкції помічника ректора, на посаді якого перебувала позивач з жовтня 2015 р., і, що її посадові обов'язки, підчас виконання першим проректором ЧДТУ ОСОБА_5 обов'язків ректора (з червня 2016 р. по листопад 2016 р.), зводились до виконання його усних вказівок, доручень та розпоряджень. Не заперечували цього факту під час розгляду справи і представники відповідача. Підтвердив названий факт і допитаний в якості свідка другого помічника ректора - ОСОБА_10

Під час розгляду справи представниками відповідача також не було спростовано той факт, що позивач не була ознайомлена із Правилами внутрішнього розпорядку ЧДТУ та офіційно їй не було визначено робоче місце (у жовтні 2015 р. позивач була переведена на посаду помічника ректора з посади завідувача канцелярії, але продовжувала виконувати обов'язки по названій посаді аж до свого звільнення, то ж продовжувала працювати в кабінеті зав. канцелярії).

При винесенні рішення суд першої інстанції також вірно врахував покази свідків, які підтвердили, що 10 жовтня 2016 р. позивач не вперше (може 6-й чи 8 - раз ) в якості вільного слухача пішла на судове засідання у справі за позовом ОСОБА_6 до Міністерства освіти і науки України про поновлення її на посаді ректора, оскільки розгляд справи тривав ще з серпня 2015 р., а ОСОБА_5 був особисто зацікавлений у отриманні інформації про хід розгляду судової справи, оскільки від рішення по цій справі залежало призначення / не призначення його ректором ЧДТУ.

На думку позивача, апелянт умисно перекручує її слова, сказані під час надання пояснення (також письмово викладені у тексті пояснення) про причину того чого вона заходила у приймальню ректора 10.10.2016 р. перед тим, як піти на судове засідання. Так, твердження апелянта про те, що позивач приходила до приймальні ректора для «отримання від нього відповідного дозволу» (абз. 5 стор. 3 апеляційної скарги) не відповідає дійсності (є вимислом), оскільки 10 жовтня 2016 р. до 10 год. позивач двічі заходила у приймальню ректора: спочатку для того, щоб отримати вказівки щодо підготовки засідання ректорату (який мав відбутись наступного дня), а близько 9-30 год., щоб повідомити особисто секретаря ректора ОСОБА_11, що деякий час позивача не буде в робочому кабінеті і в неї може бути відключений телефон, бо вона йду на судове засідання. В той час в.о. ректора ОСОБА_5 на роботі ще не було, і, відповідно, ніякого дозволу позивач в нього не просила. То ж знаючи, що позивач знаходиться на роботі, тобто виконує вказівки чи розпорядження безпосереднього свого керівника, ОСОБА_11 відмітила у Табелі обліку робочого часу ректорату 10.10.2016 р., як відпрацьований позивачем робочий день, а бухгалтерія ЧДТУ на підставі поданого ОСОБА_11 табеля, виплатила позивачу на початку листопада зарплату за жовтень 2016 р. з нарахованою за 10.10.2016 р. заробітною платою. Названі обставини були підтверджені допитаною у якості свідка ОСОБА_11 Відповідні документи знаходяться у матеріалах справи.

Зазначила, що апелянт безпідставно намагається довести, що заперечення ОСОБА_5 факту надання ним позивачу усної вказівки на перебування 10 жовтня 2016 р. у судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги ЧДТУ на рішення Придніпровського районного суду про поновлення ОСОБА_6 на посаді ректора ЧДТУ є єдиним належним доказом того, що позивач була відсутньою на робочому місці без поважної причини, тобто вчинила прогул. Позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_5 був залучений до участі у справі в якості третьої особи, відповідно не був допитаний під присягою і суд об'єктивно оцінив його покази. Крім того, ОСОБА_5 є зацікавленою особою у тому, щоб не допустити позивача до роботи в ЧДТУ в силу особистого неприязного ставлення до позивача (і матеріали справи містять достатньо доказів, в тому числі запис його виступу перед колективом ЧДТУ із погрозами в адресу позивача), свідченням чого є невиконання станом на дату подання цього відзиву рішення Соснівського районного суду від 18.04.2018 р. про поновлення позивача на роботі, яке допущене судом до негайного виконання. До того ж, ОСОБА_5, надаючи пояснення у судовому засіданні визнав, що через відсутність належним чином оформленої Посадової інструкції помічника ректора, посадові обов'язки позивача полягали у виконанні його вказівок, які надавались, за його словами «переважно в усній формі». При цьому, ні ОСОБА_5, ні представниками відповідача не було надано жодного доказу того, що виконані позивачем, як помічником ректора, вказівки та доручення (в тому числі підготовлені позивачем проекти розпорядчих документів ректора) були виконані на підставі письмово оформлених доручень чи вимог.

Апелянт стверджує, що згода обкому профспілки працівників освіти і науки не була потрібна на звільнення позивача оскільки вона не була членом профкому ЧДТУ так як не була обрана до його складу на профспілковій конференції.

В той же час, апелянт заявляє, що ненадання згоди на звільнення позивача обкомом профспілки працівників освіти і науки, подання про яке було направлене до обкому профспілки працівників освіти і науки в.о. ректора ЧДТУ ОСОБА_5 (відповідно, керівник ЧДТУ вважав позивача членом профкому ЧДТУ) не є порушенням порядку звільнення, оскільки назване подання взагалі не розглядалось на засіданні обкому профспілки працівників освіти і науки, оскільки голова обкому профспілки ОСОБА_12 вважала, що позивач була не членом профкому, а мала статус представника ректора в профкомі. Названу позицію ОСОБА_12 заявила надаючи покази як свідок, чим викликала подив («недоумение») не тільки у позивача, а і у голови профкому ЧДТУ ОСОБА_13, яка названої обставини не визнала. Спростував роль позивача в профкомі ЧДТУ, як представника ректора, і надаючи свої пояснення ОСОБА_5 При цьому, факт направлення у листопаді 2016 р. до обкому профспілки працівників освіти і науки подання про надання згоди на звільнення позивача за прогул за підписом в.о. ректора ОСОБА_5 підтвердив допитаний, як свідок, начальник відділу кадрів ЧДТУ ОСОБА_14

При цьому апелянт умисно замовчує той факт, що під час розгляду справи судом першої інстанції було достовірно встановлено, що у грудні 2015 р. замість вибувших членів профкому, до складу профкому ЧДТУ були включені позивач, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 і ОСОБА_17 (всі були допитані в якості свідків і названий факт підтвердили), як делеговані представники від своїх структурних підрозділів згідно так званої ротації, яка передбачена Положенням про первинну профспілкову організацію Черкаського державного технологічного університету, затвердженого звітно-виборною конференцією первинної профспілкової організації ЧДТУ 27.11.2014 р. Факт включення позивача до складу профкому ЧДТУ був також підтверджений показами допитаної в якості свідка голови профкому ЧДТУ ОСОБА_13 та наданим нею протоколом засідання профкому (копія знаходиться в матеріалах справи).

Позивач вважає, що судом першої інстанції було достовірно встановлено, що станом на листопад 2016 р. вона була членом профкому ЧДТУ, відповідно для її звільнення необхідно було отримати згоду обкому профспілки працівників освіти і науки, яке на дату видання наказу про звільнення ( 29.11.2016р.) від обкому профспілки працівників освіти і науки отримане не було.

Твердження апелянта про можливість звільнення у разі безпідставного ненадання такої згоди є довільним помилковим тлумаченням ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки назване апелянтом положення ст.39 стосується рішення виборного органу первинної профспілкової організації, тобто профкому , а не обкому працівників профспілки, як вищого керівного органу.

Відповідно до п. 8 Перехідних Положень ЦПК України, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до п. 9 Перехідних Положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що Черкаським державним технологічним університетом порушено процедуру звільнення ОСОБА_7 через відсутність згоди Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення ОСОБА_7 і недоведеність ЧДТУ відсутності усної вказівки в.о. ректора ЧДТУ ОСОБА_5 на відвідування ОСОБА_7 в робочий час судових засідань за позовом ОСОБА_6 до ЧДТУ та Міністерства освіти і науки.

З даним висновком погоджується і колегія суддів.

Встановлено, що відповідно до розпорядження №51/01 від 11.10.2016 року по Черкаському державному технологічному університету в.о. ректор ОСОБА_5 зобов'язав помічника ректора ОСОБА_3 надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі та надати документи, які підтверджують поважність причин не перебування на роботі у вказаний період.

Відповідно до пояснювальної записки від 11.10.2016 року ОСОБА_3 зазначено, що остання у кінці червня 2016 року отримала особисте доручення в.о. ректора ОСОБА_5, здійснювати моніторинг судових справ, у яких бере участь ЧДТУ. На деякі справи були видані доручення. Зокрема, 10 жовтня 2016 року в межах усного доручення була присутня в апеляційному суді Черкаської області на судовому засіданні під час розгляду апеляційних скарг МОН та ЧДТУ на рішення Придніпровськогорайонного суду м.Черкаси за позовом ОСОБА_6

Наказом за №508-к від 29.11.2016 року по Черкаському державному технологічному університету ОСОБА_3 звільнено з роботи через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Підставами для прийняття вказаного наказу зазначені: копія наказу №423/01 від 02.11.2016 року про утворення робочої групи; протокол №1 від 03.11.2016 року засідання робочої групи з перевірки обставин відсутності ОСОБА_3; протокол №2 від 04.11.2016 року засідання робочої групи з перевірки обставин відсутності ОСОБА_3; пояснювальна записка від 11.10.2016 року; рішення профкому про надання згоди на звільнення №37-11-16 року від 11.11.2016 року; витяг з протоколу засідання профкому від 10.11.2016 року №38-11.

Відповідно до акту про відсутність на роботі ОСОБА_3 зазначений акт складений о 17.00 год. 10 жовтня 2016 року. Начальник відділу кадрів ОСОБА_14, а також ОСОБА_18, ОСОБА_13 зафіксували факт відсутності на роботі помічника ректора ОСОБА_19 з 9.30 год. по 13.00 год.

Відповідно до положень п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Під час видання наказу за №508-к від 29.11.2016 року «Про звільнення ОСОБА_3.» зазначені вимоги чинного законодавства не були дотримані.

Так, Правилами внутрішнього розпорядку, затвердженого конференцією трудового колективу ЧДТУ 06 березня 2015 року визначено перелік нормативних актів, якими визначені службові обов'язки працівників за відповідною спеціальністю, кваліфікацією та посадою. Відповідно до п.24 зазначених Правил такими актами є Посадова інструкція, Положення, правила внутрішнього розпорядку Університету.

В судовому засіданні встановлено, що посадова інструкція помічника ректора ЧДТУ не була затверджена.

Таким чином, відсутній локальний нормативний документ, яким могло бути врегульовано питання оформлення вказівок та доручень від ректора до помічника ректора, контролю за їх виконанням та звітування, відповідальності за неналежне виконання доручень, фіксування порушень тощо.

Між тим, встановлено, що позивач неодноразово брала участь у судових засідання як представник ЧДТУ, крім того представляла інтереси працівників університету та вела роботу з висвітлення блоку юридичних та кадрових питань ЧДТУ та його працівників, брала участь в робочої групі по розробці проекту змін до Положення про вчену раду ЧДТУ, готувала проекти розпоряджень тощо.

Позивач погоджується, що дійсно в час, зафіксований у акті, вона була відсутня на робочому місті. Однак вказане не свідчить про вчинення прогулу, оскільки вона виконувала усне доручення в.о. ректора ОСОБА_5, яке отримала у червні 2016 року перебувати у залі судового засідання під час розгляду трудового спору ОСОБА_6, слідкувати за подальшим рухом справи та доводити йому особисто інформацію по вказаній справі.

Суд першої інстанції вірно врахував покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_16 які підтвердили, що ОСОБА_3 відвідує засідання в зазначеній справі, крім того свідок ОСОБА_20 підтверджував, що в якості вільного слухача позивач була присутня неодноразово.

Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» ратифіковано цю Конвенцію. Відповідно до п. 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Діючим законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Отже, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Оскільки, як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачка була відсутня на роботі 10.10.2016 року у зв'язку із відвідуванням судового засідання в справі, де стороною є ЧДТУ, в якому вона працювала на посаді помічника ректора. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звільнення позивачки з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України проведено без наявності до того достатніх підстав, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 не могла отримати вказівки від в.о. ректора здійснювати супровід вказаної судової справи, в тому числі в якості вільного слухача.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача щодо ненадання в.о. ректора ОСОБА_5 вказівки позивачу перебувати в судовому засіданні, оскільки саме на відповідач, як роботодавець, у трудових спорах, зобов'язаний довести даний факт.

Частина перша статті 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень.

Частиною другою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частиною другою статті 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Як вбачається з копії наказу про звільнення позивачки №508-к від 29.11.2016 року, матеріалів справи, показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_8, згода від Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення ОСОБА_3 як члена первинної профспілкової організації отримано не було.

Відповідно до пояснень Голови ППО ЧДТУ ОСОБА_13 на звітно-виборній конференції первинної профспілковій організації Черкаського державного технологічного університету від 27.11.2014 року був обраний профспілковий комітет у складі 35 осіб. Станом на момент розгляду подання в.о. ректора ОСОБА_5 щодо надання згоди на звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) ОСОБА_3, помічника ректора склад профспілкового комітету зазнав змін.

З листа присутності на засіданні профспілкового комітету від 10.11.2016 року вбачається, що присутніми були 19 осіб, в тому числі позивачка.

Разом із тим, на думку представника профспілки позивачка разом із іншими особами (всього 5 осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_14.) були делеговані до складу профспілкового комітету університету від новоствореного підрозділу замість вибувших членів, але ще не були затверджені профспілковою конференцією. Тільки 14 із 19 присутніх на засіданні були обраними на звітно-виборній конференції профспілкової організації ЧДТУ 27.11.2014 року. А тому дані 5 осіб фактично не є членами профспілкового комітету та відповідно для звільнення таких осіб не потрібна згода обласного комітету.

Суд першої інстанції вірно критично оцінив таке твердження голови профспілки, оскільки вказані особи, які були введені до профспілкового комітету від нового факультету виступили в якості свідків та показали, що беруть участь в засіданні профспілкового комітету на постійній основі, приймають участь у голосуванні нарівні з іншими членами.

Крім того, відповідно до витягів з протоколу засідання профкому від 17.12.2015 року №24-12 вказані особи ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_14 вказані особи делеговані саме членами профкому. Зокрема, ОСОБА_3 введена в склад профкому до затвердження на профспілковій конференції членом профкому від відділів канцелярії, відділу кадрів, навчального відділу, секретаріату ректорату, ФРІСу.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що при звільненні позивача також мало місце порушення статей 43, 252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ст.235 КзПП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.240 КзПП України, тому, установивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням визначеного законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі (постанова судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14).

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що позивач ОСОБА_3 не є членом профкому ЧДТУ, оскільки воно не знаходить свого підтвердження та спростовується матеріалами справи.

Апелянтом розмір стягуваного середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат не оскаржувались.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу Черкаського державного технологічного університету залишає без задоволення, а оскаржуване рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року у даній цивільній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Черкаського державного технологічного університету - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року, постановленого суддею Троян Т.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Черкаського державного технологічного університету, третя особа ОСОБА_5 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 липня 2018 року

Судді Пономаренко В.В.

Сіренко Ю.В.

Ювшин В. І.