САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/5513/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11.06.2018 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Панюшкіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Дніпровська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2017 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування частини квартири від 17.01.2004 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4. Право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачем в КП «ДМБТІ» ДОР. В свою чергу ОСОБА_4, яка подарувала позивачу ? вищевказаної квартири, ця частина квартири належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997р. Власником іншої ? частини квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997р. є ОСОБА_2 Спірну квартиру ОСОБА_4 отримала від Дніпропетровського державного підприємства по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці для проживання ще задовго до 1997 року, у звязку з трудовими відносинами з останнім. Тоді ця квартира була ще комунальною та була видана ОСОБА_4 виключно для проживання. В девяностих роках ОСОБА_4 зійшлася з чоловіком на прізвище «Васючков», з яким почала проживати однією сімєю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, в своїй квартирі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Семафорна, 32/79. ОСОБА_2 є онуком цього чоловіка, з яким ОСОБА_4 зійшлася та почала проживати однією сімєю у фактичних шлюбних відносинах. У звязку з необхідністю працевлаштування ОСОБА_2, його дідусь, який проживав з ОСОБА_4, звернувся до останньої з проханням прописати в її квартирі його онука ОСОБА_2, на що остання погодилася та прописала його в своїй квартирі. ОСОБА_4 в 1997 році звернулася до відповідних органів для приватизації своєї квартири. Проте, не знаючи юридичних аспектів зазначеного закону, зокрема того, що квартира приватизується на всіх прописаних осіб, ОСОБА_4 фактично приватизувала квартиру не тільки на своє імя, але й на імя ОСОБА_2, який був тимчасово прописаний в її квартирі. ОСОБА_2 з моменту своєї прописки у спірній квартирі не проживав жодного дня, ніколи не працював в Дніпропетровському державному підприємстві по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці та не є членом сімї ОСОБА_4, а лише сторонньою особою, яка була тимчасово прописана в цій квартирі. На початку 2000-х років, після смерті співмешканця ОСОБА_4, дідуся відповідача. Оскільки ОСОБА_4 з нею приятелювала, позивач почала приходити до неї прибирати, готувати, прати, спілкуватися, купувати харчі. Далі стала допомагати їй матеріально. Потім стан її здоровя став погіршуватися і позивач стала залишатися інколи на ніч, а ще пізніше ОСОБА_4 взагалі не могла без неї обходитися, у звязку з чим позивачу довелося переїхати до неї та постійно доглядати за нею. Вона на протязі декількох років просила позивача, щоб остання відвезла її до нотаріуса для того, щоб вона могла подарувати позивачу свою квартиру, але позивач відмовлялася. Пізніше позивач погодилася, але вже в нотаріуса було зясовано, що ОСОБА_4 належить ? частина квартири, а інша ? частина цієї квартири належить відповідачу. Тому вона подарувала позивачу лише ? частину своєї квартири. Таким чином, позивач володіє ? частини зазначеної квартири з 21.07.2004 року, з моменту реєстрації права власності. Саме позивачем сплачувалися всі комунальні послуги. Таким чином саме позивач, відкрито, безперервно володіє своєю квартирою №79 в будинку №32 по вул. Семафорній в м. Дніпрі, сплачує за неї комунальні послуги, утримує її в належному стані. Відповідач ОСОБА_2 жодного разу до цієї квартири не зявився, нею не цікавився, комунальні послуги за неї не сплачував. Позивач жодним чином не перешкоджала йому у користуванні цією квартирою, до позивача з приводу проживання він не звертався, як не звертався й до ОСОБА_4 Його речі в цій квартирі відсутні. ОСОБА_4 померла 17.08.2009 року. Після її смерті позивач залишилася проживати в цій квартирі. Протягом всього часу володіння квартирою, з 2004 року, відповідач та будь-хто інший на це майно не претендував. Позивач заволоділа майном добросовісно, відкрито і володіє ним безперервно з 2004 року.

20.10.2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.27).

03.11.2017 року представником позивача на виконання ухвали було подано заяву про усунення недоліків (а.с.29).

03.11.2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі (а.с.59).

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, пояснивши суду, що позивач ОСОБА_1 є власником ? частини спірної квартири з 21.07.2004 року по теперішній час, вільно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується нерухомим майном, а саме, іншою 1/2 частиною спірної квартири, власником якої є ОСОБА_2, який був зареєстрований в квартирі з метою працевлаштування, але до квартири він не зявлявся, нею не цікавився, комунальні послуги за неї не сплачував. ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги та утримує квартиру у належному стані, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, відзиву до суду не подав, у звязку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ? частина квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997 року (т.1 а.с.14).

ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частини квартири від 17.01.2004 року (т.1 а.с.12).

Право власності на ? частини квартири АДРЕСА_2, зареєстроване за ОСОБА_1 в КП «ДМБТІ» ДОР за реєстраційним №4364891 від 21.07.2004 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.07.2004 року №4208445 (т.1 а.с.13).

Власником іншої ? частини квартири АДРЕСА_2, є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1997 року (т.1 а.с.14).

Згідно довідки №27-а від 30.08.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 (т.1 а.с.15).

Відповідно до технічної документації квартира №79 в житловому будинку №32 в по вул. Семафорній в м. Дніпрі складається з: 2 кімнат житловою площею 27,1 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 11,7 кв.м., 2-а кімната 15,4 кв.м., кухня 7,5 кв.м., вбиральня (сполучена) 1,2 кв.м., ванної кімнат 2,6 кв.м., коридору 6,8 кв.м., комори 0,4 кв.м., лоджією 1,5 кв.м., загальної площі квартири 47,1 кв.м. (т.1 а.с.16-20).

Згідно звіту про оцінку майна №18853 від 01.11.2017 року вартість двокімнатної квартири загальною площею 47,1 кв.м. житловою площею 27,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 складає, без ПДВ 206 994,00 (двісті шість тисяч девятсот девяносто чотири грн. 00 коп.), оціночна вартість (1/2) частини обєкта оцінки складає, без ПДВ: 103 497,00 (сто три тисячі чотириста девяносто сім грн. 00 коп.)

Допитані в судовому засіданні свідки, а саме свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що квартирі мешкала бабуся ОСОБА_4, потім до неї стала приходити ОСОБА_1 та доглядати за нею. Коли ОСОБА_4 померла, ОСОБА_1 її поховала та продовжила мешкати в квартирі.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивачка є її подругою, відповідача ОСОБА_2 вона бачила один раз 15 років тому, стосунків з ним не підтримує. Коли зявився відповідач ОСОБА_2 він попросився, щоб його прописали в квартирі у звязку з тим, що він без прописки не може влаштуватися на роботу. ОСОБА_4 його прописала в квартирі і більше його не бачили. Позивач ОСОБА_1 до смерті доглядала ОСОБА_4, а після смерті успадкувала її житло.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Провівши аналіз наведеної норми права, слід дійти висновку, що при вирішенні спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне: задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Статтею 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону ; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника . Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки ст.346 ЦК України має вичерпний перелік підстав для позбавлення права власності, суд не вбачає підстав для позбавлення ОСОБА_2 права власності та визнання права власності на спірну частину квартири за ОСОБА_1 Посилання позивача ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що вона з 2004 року добросовісно заволоділа і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше, ніж 10 років, не можуть бути враховані судом, оскільки в даному випадку не можливо застосувати положення ст.344 ЦК України.

Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 321, 344, 346 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, іпн.) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_4), третя особа - Дніпровська міська рада (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, б.75) про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 12 липня 2018 року.

Суддя О.П.Румянцев