20.07.2018 227/2427/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Верній М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, уточнивши свої вимоги, до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд за межі України до Республіки Туреччина неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці сел. Новодонецьке м.Добропілля Донецької області, без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_1, строком на 2 місяці в період з 23 липня 2018 року по 23 вересня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї народилась донька - ОСОБА_3, яка була зареєстрована під прізвищем батька, ОСОБА_2, з яким позивачка проживала у той період у цивільному шлюбі. У 2005 році стосунки між ними були припинені, після чого ОСОБА_1 стала проживати разом з донькою у сел. Новодонецьке, а відповідач за адресою АДРЕСА_1.

22 липня 2010 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4, в неї утворилась нова сім'я, донька проживає разом з ними. Зазначила, що ОСОБА_5 ніякої участі у вихованні доньки не приймає, аліменти не сплачує та взагалі не відвідує дитину, категорично відмовляється приїздити до смт Новодонецьке для оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон, проте, у телефонній розмові він сказав, що не заперечує проти виїзду дитини за кордон України.

29 серпня 2017 року Добропільським міськрайонним судом було задоволено її позов про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, завдяки чому вона змогла поїхати з дитиною до Арабської Республіки Єгипет.

Даний дозвіл необхідний позивачу для виїзду на відпочинок за кордон України, оскільки вона з дитиною збираються хоче поїхати на відпочинок до Туреччини.

Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності за участю її представника, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, звернувся в суд з клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Заяв про відкладення розгляду справи від заінтересованої особи до суду не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, проте звернулася в суд з заявою про розгляд справи без її участі. Проти заявлених позовних вимог не заперечувала.

Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд заяви по суті у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи.

Дослідивши надані при зверненні до суду документи, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається зі свідоцтва серії НОМЕР_1, про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, виданого 16 серпня 2004 року Виконкомом Новодонецької селищної ради м. Добропілля Донецької області, батьками останньої є ОСОБА_2 та ОСОБА_6. (а.с.8)

На момент народження ОСОБА_3 позивач мала прізвище «ОСОБА_1» і в свідоцтві про народження дитини вона значиться як ОСОБА_6.

22 липня 2010 року позивач уклала новий шлюб, у зв'язку з чим було змінено прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2, виданим 22 липня 2010 року Виконкомом Новодонецької селищної ради м. Добропілля Донецької області. (а.с.10)

Згідно позовної заяви відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.

Як вбачається з довідки про склад сім'ї від 12 червня 2018 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2. За цією ж адресою з нею проживають її діти, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, та її чоловік - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7. (а.с.9)

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З позовних вимог вбачається, що позивач просила надати дозвіл на виїзд у її супроводі за державний кордон України до Республіки Туреччина неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці сел. Новодонецьке м.Добропілля Донецької області, без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, строком на 2 місяці в період з 23 липня 2018 року по 23 вересня 2018 року.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави - учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст. 150 СК України встановлено обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України до Республіки Туреччина, суд виходить з того, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч її інтересам, та вважає, що в даному випадку дійсно як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін, що буде сприяти її фізичному, духовному та моральному розвитку.

Судом встановлено, що відповідач не цікавиться дитиною, ухиляється від участі в її розвитку та вихованні, місце перебування його не відоме, тому суд вважає, що даний факт не може бути перешкодою для тимчасового виїзду дитини за кордон.

Таким чином, виходячи з інтересів дитини, беручи до уваги, що отримати дозвіл відповідача, як батька, на виїзд дитини за кордон, не є можливим, а також те, що доказів того, що отримання вищевказаного дозволу буде негативно позначатися на інтересах дитини в судовому засіданні не встановлено, суд дійшов висновку, що виїзд дитини за кордон України, з метою відпочинку без згоди батька у супроводі матері, буде відповідати її інтересам, а отже слід надати дозвіл на такий виїзд.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3,10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст. ст. 5, 12, 81, 141, 223, 263, 265, 273, 279, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - задовольнити.

Дозволити малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці сел. Новодонецьке м. Добропілля Донецької області, громадянці України, виїжджати за межі України на територію Республіки Туреччина без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, у період з 23 липня 2018 року по 23 вересня 2018 року включно.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Л.С.Мацишин

20.07.2018