Справа № 351/2674/17
Провадження № 22-ц/779/851/2018
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

з участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Собком В.М. 19 квітня 2018 року в м. Снятин Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вони перебувають у шлюбі з 04.05.2013 року, у якому у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час позивач з сином проживає в АДРЕСА_1, а відповідач знаходиться за межами України, точне місце його перебування їй невідоме. Шлюб існує формально, допомоги на дитину відповідач добровільно не надає. З урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 19.04.2018 року остаточно просила розірвати шлюб, неповнолітнього сина ОСОБА_4 залишити проживати з нею, стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 3000 гривень (а.с.2, 24).

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 04.05.2013 року Горішньозалучанською сільською радою Снятинського району Івано-Франківської області, актовий запис №3, розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено без змін «ОСОБА_1». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 20.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 640 гривень судового збору (а.с.26).

Не погодившись з рішенням суду в частині розміру стягнених аліментів на утримання дитини, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник апелянта зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 не працює. Згідно відповіді Чернівецької міської філії Чернівецького обласного центру зайнятості допомогу по безробіттю не отримує (копія додається), а відтак аліменти в розмірі 3 000 гривень ставлять відповідача у важке матеріальне становище і він не має можливості сплачувати таку суму аліментів. Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві просила стягувати аліменти в сумі, встановленій законом для дитини відповідного віку. З наведених підстав та з врахуванням вимог апеляційної скарги у новій редакції просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінити та зменшити суму стягнення з 3000 гривень до 1000 гривень (а.с.33-34, 47-48).

В частині розірвання шлюбу рішення суду не оскаржується.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

11.07.2018 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи без участі апелянта та його представника.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилися, про причини неявки не повідомила, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржується, тому апеляційним судом переглядається рішення суду лише в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб 04.05.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.3).

У шлюбі 08.01.2014 року народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, батьками якого є сторони по справі (а.с.4).

Дитина проживає разом з матір'ю, що не оспорюється сторонами.

19.04.2018 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він зазначив, що позов визнає та погоджується сплачувати аліменти в розмірі 3 000 гривень (а.с.23). Заява зареєстрована у канцелярії суду.

Крім того, відповідач просив розглядати справу за його відсутності (а.с.23).

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд виходив з положень ст.ст. 180-182, 184 СК України, встановивши, що матеріальний стан відповідача задовільний, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення, вважаючи, що такий розмір аліментів буде достатніми та справедливими для належного утримання дитини, а також відповідатиме вимогам чинного законодавства, не порушуючи інтересів відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов'язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків.

За змістом ч. 1 ст. 180 та частин 1-4 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Підстави, умови і порядок стягнення аліментів, визначення їх розміру істотно змінився на підставі Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, зокрема, можливість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не пов'язано з наявністю у платника нерегулярного, мінливого доходу, одержання частини доходу в натурі. Загалом в інтересах дитини були створені більш сприятливі для стягувача аліментів умови, натомість для платника аліментів були створені більш жорсткі умови, підвищений мінімальний розмір аліментів, спрощений порядок їх стягнення тощо.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання і зазначені обставини враховуються лише при визначенні розміру аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» з 1 грудня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить 1492 гривні.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», станом на 2018 рік установлено прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров'я та розвитку.

Апелянт зазначає, що він не працевлаштований, а позивач стверджує про наявність у нього доходу від трудової діяльності за межами України.

Із довідки Головного управління державної фіскальної служби України у Чернівецькій області від 22.05.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 не перебуває на обліку в підпорядкованих органах ДФС у Чернівецькій області як фізична особа-підприємець, інформація про доходи відсутня (а.с.38).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову.

Визнання, викладене в письмовій заяві, долучається до матеріалів справи.

Наслідками визнання позову є: прийняття рішення про задоволення позовних вимог; відсутність можливості повторного звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; вказівка в мотивувальній частині рішення тільки на визнання позову.

Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів суд правильно врахував факт перебування дитини на утриманні позивача; вік дитини (дошкільного віку); розмір доходу та матеріальне становище відповідача (не працевлаштований та доказів про його дохід на час розгляду справи суду не надав); вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров'я дитини, а так і необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб і самого відповідача, задовільний стан здоров'я відповідача.

Оскільки апелянт не представив суду жодних даних про свої доходи, стан здоров'я та перебування інших осіб на його утриманні, тому суд виходить з того, що за станом здоров'я він не має обмежень щодо працевлаштування та виконання будь-яких робіт, відсутність у платника аліментів інших осіб, яких він зобов'язаний утримувати.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 визнав позов, погодившись сплачувати аліменти в розмірі 3000 гривень, про що власноручно написав та подав до суду заяву (а.с.23), а позивач змінила позовні вимоги, зазначивши, що не заперечує щодо стягнення аліментів у сумі 3000 гривень, ці обставини апелянтом не спростовано, за наявності пояснень позивача про заробіток позивача за кордоном, неподанні доказів самим відповідачем про його доходи, але при наявності його заяви про визнання позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, стягнувши з відповідача аліменти у розмірі, визнаному ним, тобто 3000 гривень.

При тому визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Доводи апелянта про вихід суду за межі позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки позивач подала заяву суду до ухвалення рішення судом про свою згоду на стягнення аліментів у розмірі 3000 гривень, що розцінюється як заява про збільшення позовних вимог.

Таким чином, приймаючи до уваги, що дитина проживає разом з позивачем; на утримання дитини необхідні витрати; відповідач визнав позов; вимоги апелянта ґрунтується лише на тій обставині, що він не працевлаштований і тому не має доходу; доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у визначеному судом розмірі відповідачем не надано; враховуючи те, що відповідач як батько зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати необхідні передумови для її розвитку і забезпечення організації життя нарівні з позивачем; виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, тому апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для зміни рішення суду не вбачається.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк