Справа № 263/513/18
Провадження № 2/263/843/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Рудь Ю.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Маріуполі у порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

1.виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому первісно просила зобовязати відповідачів звільнити підвал літ. А1/п за адресою: вул. Італійська, 91, м. Маріуполь.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі договору дарування від 08 жовтня 2014 року їй на праві власності належить 11/50 частини будинковолодіння, яке розташоване АДРЕСА_1, житловою площею 38,5 кв. м, загальною площею 54,9 кв. м. На земельній ділянці, як зазначено у договорі дарування, наявні два підвали. Один з них під літ. А1/п відповідно до технічного паспорта від 30 червня 2016 року та листа Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 30 травня 2017 року № 1383 належить їй та розташований безпосередньо під полом її частини будинковолодіння, що належить їй на праві власності. Близько року тому позивач звернулася до відповідачів з пропозицією встановити, на якій підставі вони користуються підвалом, який розташований під полом частини будинковолодіння позивача, однак відповідачі ухилилися від встановлення цих обставин та продовжують користуватися підвалом. У звязку з такими обставинами, ОСОБА_1 у 2016 році звернулася до Маріупольського бюро технічної інвентаризації та їй стало відомо, що указаний підвал належить до її частини будинковолодіння, тобто належить їй, внаслідок чого позивач вважає, що указаний підвал під літ. А1/п належить їй на підставі договору дарування, технічного паспорта та листа Маріупольського БТІ, тому, посилаючись на положення ст. ст. 187, 188, 319, 321 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

У березні 2018 року від позивача надійшли уточнення на позов, відповідно до яких правовою підставою позову зазначено положення ст. 391 ЦК України та предметом позову усунення перешкод у користуванні власністю, а саме просила: зобовязати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 демонтувати замки на дверях підвалу у будинку № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі та не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні підвалом, стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 740 грн. (а. с. 41, 42).

Відповідач ОСОБА_5, не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1, через свого представника ОСОБА_3 направила в адресу суду відзив на позов, в якому посилається на те, що позовні вимоги є необґрунтованими з таких підстав. Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на те, що крім договору дарування, її право на указаний підвал підтверджується технічним паспортом та листом Маріупольського бюро технічної інвентаризації. Проте така інформація, що міститься у технічній документації має загальний характер щодо складової будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі та не може визначати право власності позивача на вказані у технічній документації приміщення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 12 цього Закону відомості про право власності повинні міститься у відповідному державному реєстрі, однак позивачем відповідних відомостей з Державного реєстру прав на надано. Також відповідно до договору купівлі-продажу від 18 червня 1959 року, який зареєстрований у Жданівському бюро технічної інвентаризації за № 11616, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (мати та батько відповідача) придбали 5/25 частини будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, а саме: житлову прибудову, два коридори, сіни, сарай, веранду та два підвали. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 липня 1979 року № 1-6344, договору дарування від 17 грудня 1979 року № 11438, ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) є власником 12/50 частини двох будинків домоволодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, зокрема відповідно за спадщиною та рішенням Народного суду Жовтневого району м. Жданова від 29 жовтня 1979 року, а саме: частина будинку літ. А, який складається з: ? частини коридору 1-1; ? частини кімнати 1-2; ? частини кімнати 1-3; ? частини 2-3; сіней 2-1; ? частини коридору 2-2 та за договором дарування: житлова прибудова, 4 сараї, підвал, город, водопровідний кран. Рішенням Народного суду Жовтневого району м. Жданова від 29 жовтня 1979 року у справі № 2-1981, сторонам у справі затверджено в реальних та ідеальних частках акт належності домоволодіння № 91 по вул. Італійській у м. Жданові. Цим рішенням встановлено, що складовою 11/50 частини домоволодіння, належного ОСОБА_9, входить житлова прибудова А-1-1, сарай Д-1, 1/3 огорожі, тому відповідач на підставі ст. 264 ЦК України просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 31, 32).

Відповідач ОСОБА_4 направила в адресу суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими (а. с. 46).

Відповідач ОСОБА_5 направила в адресу суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими (а. с. 47).

Від представника ОСОБА_5 ОСОБА_10 до суду надійшов відзив на позовну заяву із заявою про уточнення, зміну позовних вимог, відповідно до якого представник посилається на те, що відповідно до інвентаризаційної справи у позивача взагалі відсутні права на будь-яке підвальне приміщення у вказаному будинковолодінні, спірним підвалом відповідачі користуються майже 40 років, позивач пропустила позовну давність, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати (а. с. 75 82).

2.заяви та клопотання.

Клопотання представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 про витребування з Комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» (далі БТІ) інвентаризаційну справу будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі (а. с. 26, 27).

Клопотання ОСОБА_4 про розгляд справи за її відсутності (а. с. 46).

Клопотання ОСОБА_5 про розгляд справи за її відсутності (а. с. 47).

Клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи БТІ та визнання причин пропуску позовної давності поважними (а. с. 61, 62).

Клопотання ОСОБА_1 про допит в якості свідка ОСОБА_11 (а. с. 63).

Клопотання представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують розмір судових витрат ОСОБА_5 (а. с. 84 89).

3.процесуальні дії суду:

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2018 року про відкриття провадження у справі, призначення у справі підготовчого судового засідання, розяснення учасникам справи право подати відзив на позов, відповідь на відзив та заперечення (а. с. 20).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 березня 2018 року про прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 45).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 березня 2018 року про витребування з КП «Маріупольське БТІ» матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі (а. с. 52).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2018 року про закриття підготовчого судового засідання, призначення справи до розгляду по суті, виклик до судового засідання ОСОБА_11 для допиту в якості свідка (а.с. 65).

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також інвентаризаційна справа будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

4.фактичні обставини справи, установлені судом.

Відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_12, реєстровий № 911, ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_1 11/50 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться у м. Маріуполі Донецької області по вул. Італійській, 91. На земельній ділянці розташовано: два жилих будинки: літ. А-1, літ. Б, одна жила прибудова літ. А-1-1, підвал літ. А1п-1, підвал літ. Б/п, чотири сараї: літ. Д, літ. Ж, літ. Е, літ. Г, вбиральня літ. К, дві огорожі № 1-2, № 3-4. Відчужується 11/50 частини домоволодіння площею 38,5 кв. м, загальною площею 54,9 кв. м (а. с. 6).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, виготовлений на замовлення ОСОБА_1 від 30 червня 2016 року, під житловим будинком А-1, кімнатами 4-3 та 4-4, розташований підвал літ. А1/п (а. с. 7 13).

Згідно з листом КП «Маріупольське БТІ» від 03 травня 2017 року № 1383, на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 31672 та технічної інвентаризації від 30 червня 2016 року 11/50 частини будинковолодіння, яке розташоване за адресою: вул. Італійська, 91, м. Маріуполь, належних ОСОБА_1, складається із житлової прибудови А1-1, підвалу літ. А1/п, прибудови літ. а5-1 (загальною площею 70,1 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м). Прибудова літ. а5-1 збудована до 1992 року, що не є самочинним будівництвом. Підвал А1/п не відноситься до самовільного будівництва відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна (а. с. 14).

Відповідно до державних актів від 11 вересня 1998 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка розміром 0,0256 га та ОСОБА_5 0,0397 га за указаною адресою (а. с. 15, 16).

За будинковолодінням № 91 по вул. Апатова (Італійська) у м. Жданів (Маріуполь) 04 квітня 1945 року заведена інвентарна справа.

Рішенням Народного суду Жовтневого району м. Жданів від 29 жовтня 1979 року вирішено затвердити акт належності в реальних та ідеальних долях кожному співвласнику за домоволодінням № 91 по вул. Апатова (Італійській) у м. Жданів (Маріуполь) від 15 серпня 1978 року, відповідно до якого ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 24 квітня 1962 року № 2-192 належить частина житлового будинку літ. А-1, а саме: житлова кімната 3-2; житлова кімната 3-3; сіни 3-4; санвузол 4-5; сарай літ. Ж; підвал, на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 1959 року № 5835 належить частина житлового цегляного будинку літ. А-1, а саме: ? житлової кімнати 2-3; ? сіней; кухні 2-1; ? коридору 2-2; ? коридору 1-1; ? житлової кімнати 1-2; ? житлової кімнати 1-3; водопровідний кран. Вся дійсна вартість всієї цієї частини 1 435 рублів, що в ідеальних долях складає 17/50 частини від загального будинковолодіння.

ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 1975 року № 1-6344 належить частина житлового цегляного будинку літ. А-1, а саме: ? коридору 1-1; ? житлової кімнати 1-2; ? житлової кімнати 1-3; ? житлової кімнати 2-3; ? сіней-кухні 2-1; ? коридору 2-2. Вся дійсна вартість складає 360 рублів, що в ідеальних долях складає 4/50 частини від загального будинковолодіння.

ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 1965 року № 2-800 належить житлова прибудова А-1-1 цегляна сараю Д-1; 1/3 огорожі. Вся дійсна вартість складає 964 рублів, що в ідеальних долях становить 11/50 частини від загального будинковолодіння.

ОСОБА_15 на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 1973 року № 12136 належить житловий будинок літ. Б-1, дійсною вартістю 1386 рублів, підвал 85 рублів, сараї літ. Е, Г, водопровід, 1/3 огорожі. Вся дійсна вартість складає 1 587 рублів, що в ідеальних частинах становить 18/50 частини від загального будинковолодіння (а. і. с. 128 129).

Отже відповідно до указаного рішення та акта до нього (а. і. с. 125 127), спірний підвал літ. А1/п належить ОСОБА_8, в акті наявні підписи усіх співвласників, у тому числі ОСОБА_13

У подальшому за договорами дарування від 17 грудня 1979 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_14 8/50 частини указаного домоволодіння, та ОСОБА_4 9/50 частини цього домоволодіння, куди і входить спірний підвал літ. А1/п (а. і. с. 135, 136).

ОСОБА_9 21 липня 1983 року подарував ОСОБА_13 11/50 частини указаного будинковолодіння (а. і. с. 165, 166).

ОСОБА_13 08 жовтня 2014 року 11/50 частини указаного домоволодіння подарувала ОСОБА_1 (а. і. с. 195, 196).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона працює начальником КП «Маріупольське БТІ», з приводу указаного листа від 03 травня 2017 року (а. с. 14), в якому указано, що до 11/50 частини указаного будинковолодіння належить і підвал літ. А1/п, зазначила, що це є технічною помилкою виконавця ОСОБА_16, яка зробила такі висновки лише на підставі виготовленого технічного паспорту у 2016 році, цей лист не є правовстановлюючим документом, а за оглянутими нею інвентаризаційними матеріалами вбачається, що указаний підвал відноситься до ідеальної долі майна ОСОБА_8, яке у подальшому перейшло у відповідних частинах до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 У 1979 році при погодженні акту ідеальних часток сам ОСОБА_9 його підписав, на підставі якого ухвалене рішення Народного суду Жовтневого району м. Жданів, і цим рішенням спростовуються факт про те, що спірний підвал належить ОСОБА_1

Відповідно до акта від 21 лютого 2018 року № 1, складеного Комітетом самоорганізації населення «Азовський», будинковолодіння по вул. Італійській, 91 у м. Маріпуоль належить ОСОБА_1, підвалом користуються сусіди з квартир № № 1, 2 (а. с. 43).

5. предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є усунення перешкод в користуванні власністю шляхом демонтування замку на дверях підвалу у будинку № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі та не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні підвалом.

5.1. у суду відсутні мотиви для відхилення матеріалів інвентарної справи будинковолодіння № 91 по вул. Італійській у м. Маріуполі, оскільки такі у своїй сукупності підтверджують факт набуття та розподілу часток між співвласниками указаного будинковолодіння, такі у встановленому порядку сторонами не спростовані як недопустимі, неналежні, недостовірні та недостатні докази.

5.2. суд не приймає лист КП «Маріупольське БТІ» від 03 травня 2017 року № 1383 як допустимий та належний доказ права власності ОСОБА_1 на підвал літ. А1/п у будинковолодінні по вул. Італійській, 91 у м. Маріуполі, оскільки зазначений лист відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є правовстановлюючим документом і не може підтверджувати факт права власності ОСОБА_1 на указаний підвал. При цьому начальником БТІ такий спростований, з посиланням на технічну помилку його виконавця ОСОБА_16

Інші представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно вони достатні для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

6. оцінка аргументів сторін.

Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд дійшов висновку, що у своїй сукупності вони вказують на відсутність у ОСОБА_1 будь-яких законних прав на спірне підвальне приміщення за літ. А1/п у будинковолодінні по вул. Італійській, 91 у м. Маріуполі, та у своїй сукупності вони вказують на те, що цей підвал належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4

7. щодо порушеного права та ким воно порушено, то суд виходить з того, що відсутнє порушення прав позивача.

8. норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

ОСОБА_16 особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набула право власності на спірний підвал літ. А1/п, такий належить відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які правомірно ним користуються, підстави, на які посилалася ОСОБА_1 у позові, нею не доведені, судом не встановлені, у звязку з чим її вимоги не ґрунтуються на положеннях ст. ст. 15, 16, 317, 321, 391 ЦК України та задоволенню не підлягають саме з підстав недоведеності.

З огляду на зазначене, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки у разі, якщо суд визнає позов обґрунтованим та доведеним, але поданим до суду з пропуском позовної давності, то за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд відмовляє в його задоволенні з цих підстав, однак, якщо позов необґрунтований та недоведений, то суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав, у такому випадку положення про позовну давність застосуванню не підлягають.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і обґрунтовували доводи позивача, впливали на законність і обґрунтованість її вимог суду не представлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

9. розподіл судових витрат.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому сплачений позивачем судовий збір покладається на неї та поверненню їй не підлягає.

Разом з тим у справі представником ОСОБА_5 ОСОБА_3 заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Адвокат ОСОБА_2 та його довіритель ОСОБА_1 заперечували проти долучення указаного клопотання до матеріалів справи, вказуючи, що воно подане з порушення вимог ЦПК України, а також вказали, що воно не обґрунтоване.

Доводи адвоката ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 щодо подачі цього клопотання з порушенням вимог ЦПК України суд відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на положеннях ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про заявлені представником ОСОБА_5 ОСОБА_3 вимоги щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1 4, 6 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що розмір витрат на правничу допомогу визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

До матеріалів справи ОСОБА_3 долучено довіреність від 08 лютого 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_5 уповноважує громадян: ОСОБА_10 та ОСОБА_3 представляти її інтереси в суді (а. с. 36).

У судових засіданнях участь приймав ОСОБА_3 як представник, а також подавав до суду клопотання про витребування доказів та відзив на позов (а. с. 26, 27, 31, 32).

Зміст статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, однак доказів того, що ОСОБА_3 як представник має право на зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять, тому вимоги про те, що ОСОБА_5 понесла на нього витрати як на надання їй професійної правничої допомоги адвокатом задоволенню не підлягають.

Також не ґрунтуються на дійсних матеріалах справи і доводи про те, що необхідно стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_10, оскільки вона участі у справі жодного разу не приймала, від неї як від представника за дорученням до суду надійшов лише відзив на уточнений позов, доказів, що вона має право на зайняття адвокатською діяльністю, зареєстрована у встановленому порядку, надавала відповідачу професійну правничу допомогу як адвокат матеріали справи не містять.

З огляду на викладене вимоги представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не ґрунтуються на положеннях ст. 137 ЦПК України та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 7681, 84, 89, 137, 141, 263265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Понесені ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. віднести на рахунок держави.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складений 09 липня 2018 року.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВА 490924, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2, засоби звязку 067 762 37 74;

ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, засоби звязку 0629 33 78 20;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії ВЕ 435009, ІПН НОМЕР_2, місце реєстрації: вул. Італійська, 91, м. Маріуполь, Донецька область, засоби звязку 0629 337820.

Суддя О.М. Музика