Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 361/6364/15-ц

провадження № 61-548св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року у складі судді Петришин Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Олійника В. І., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 85 000,00 доларів США зі сплатою 12,88 % річних та кінцевим терміном повернення коштів 24 травня 2017 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,2487 га, що знаходиться за адресою:

с. Красилівка, Красилівська сільська рада, Броварський район, Київська область.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором

від 24 травня 2007 року № 0050/0507/88-138, укладеним між ОСОБА_4 та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу ПАТ «Дельта Банк» набув,зокрема, права вимоги за цим кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 грошових зобов'язань за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 2 229 714,98 грн, з яких: тіло кредиту - 1 996 717,13 грн, проценти -

203 530,47 грн; пеня - 29 258,03 грн; 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 185,02 грн; 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 24,33 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 15 лютого 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 травня

2007 року № 0050/0507/88-138 у розмірі 2 229 714,98 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 24 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В., a саме: земельну ділянку, кадастровий номер № НОМЕР_1, загальною площею 0,2487 га, що знаходиться за адресою: село Красилівка, Красилівська сільська рада, Броварський район, Київська область, та належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Красилівською сільською радою Броварського району Київської області

21 грудня 2006 року на підставі рішення 9 сесії 5 скликання Красилівської сільської ради від 08 листопада 2006 року № 81 та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 93, цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на цю земельну ділянку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов`язань за кредитним договором станом

на 28 липня 2015 року виникла заборгованість та нормами чинного законодавства (статті 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку») не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 рокузалишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити позов без розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 належним чином не був повідомлений, а отже, позбавлений можливості надавати пояснення, докази та спростовувати вимоги, викладені позивачем у позовній заяві, досліджувати в судовому засіданні матеріали цивільної справи та звертати увагу суду на недоліки. Крім того, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не мала права звертатися до суду із цим позовом, оскільки тимчасову адміністрацію в банку було запроваджено на шість місяців - з 03 березня по 02 вересня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2017 року від ПАТ «Дельта Банк» надійшли заперечення на касаційну скаргуОСОБА_3, в яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої і апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 січня 2018 року касаційне провадження у цій справі було зупинене на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 760/14438/15-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 травня

2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 361/6364/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір

№ 0050/0507/88-138, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 85 000,00 доларів США, на строк з 24 травня 2007 року по 24 травня

2017 року.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Згідно з умовами кредитного договору, а саме пункту 5.1.1, позичальник зобов'язався забезпечити своєчасне повернення кредиту і сплатити нараховані відсотки.

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 24 липня 2007 року № 0050/0507/88-138, сторони домовилися та встановили строк користування кредитом по 24 травня 2030 року (пункт 3.1).

Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або строку плати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочення заборгованості.

Для забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 24 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В., відповідно до пункту 2 якого на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно - земельну ділянку, кадастровий номер № НОМЕР_1, загальною площею 0,2487 га, що знаходиться за адресою: с. Красилівка, Красилівська сільська рада, Броварський район, Київська область, та належить іпотекодавцеві на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Красилівською сільською радою Броварського району Київської області 21 грудня 2006 року на підставі рішення 9 сесії 5 скликання Красилівської сільської ради

від 08 листопада 2006 року № 81 та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 93. Цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно із пунктом 8 зазначеного вище договору іпотеки предмет іпотеки за договором сторін оцінюється у 627 968,00 грн.

Як вбачається із висновку про вартість об'єкта оцінки, наданого 16 січня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал», вартість вищевказаної земельної ділянки складає 263 667,00 грн.

Відповідно до пункту 13.3 договору іпотеки у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання та/або іпотекодавцем цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов'язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та випливають з основного зобов'язання, а також всі витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, у тому числі з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 липня 2015 року загальна заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором

від 24 липня 2007 року № 0050/0507/88-138 становить 2 229 714,98 грн, з якої: тіло кредиту - 1 996 717,13 грн, відсотки - 203 530,47 грн, пеня - 29 258,03 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом - 185,02 грн, сума за ставкою

3 % від простроченої заборгованості за процентами - 24,33 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» відступило позивачу право вимоги за кредитними договорами, зокрема за кредитним договором

від 24 липня 2007 року № 0050/0507/88-138, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Сведбанк», про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові

від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди не врахували, що за вимогами статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів і вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити, адже порушене право банку не може бути реалізовано шляхом визнання права власності за рішенням суду.

Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судівпершої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 4 348,80 грн підлягає стягненню з позивача ПАТ «Дельта Банк» на користь відповідача ОСОБА_3

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 4 348,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик