АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 636/4593/17 Головуючий суддя І інстанції Оболєнська С. А.
Провадження № 22-ц/790/4063/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

Суддів: - Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

За участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просив суд: встановити факт перебування у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім'єю його та відповідача ОСОБА_6 з травня 2004 року по 14.07.2009 без реєстрації шлюбу, встановити факт, що майно набуте ним та ОСОБА_6 за час спільного проживання з травня 2004 року по 14.07.2009 належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок АДРЕСА_7 та однокімнатна квартира АДРЕСА_3 та поділити зазначене майно, визнавши за ним право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та за відповідачем ОСОБА_6 право приватної власності на 1/2 частину зазначеного будинку та 1/2 частину зазначеної квартири. В обґрунтування позову зазначив, що він з травня 2004 року по 14.07.2009 знаходився у фактичних шлюбних відносинах та проживав разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_6 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1, з цього часу вони з відповідачем вели спільне господарство, піклувалися один про одного, намагалися поліпшувати умови свого проживання та побуту, мали спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_8 у свідоцтвах про народження дітей його було записано батьком, з першого дня народження діти проживали та були зареєстровані за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1. 14.07.2009 між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30.06.2015. Позивач вказує, що за час їх спільного проживання з відповідачем, а саме восени 2007 року вони вирішили придбати ділянку в селищі Безлюдівка з старим будинком, з метою подальшого його знесення та побудови нового будинку, в зв'язку з чим він 21.12.2007 уклав договір № 21 на інформаційне обслуговування по об'єкту нерухомості також ним 21.12.2007 було укладено договір задатку в якому був виражений намір купити приватне домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_7, договір купівлі-продажу від 21.12.2007 року укладався з відповідачем ОСОБА_6 та оскільки продавець не мав свідоцтва про право на спадщину вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності та рішенням Харківського районного суду міста Харкові від 19.02.2008 за нею було визнано право власності на вказаний будинок. Окрім того, позивач вказує, що у травні 2008 року ним та відповідачем було прийнято рішення про купівлю однокімнатної квартири та 19.05.2008 між відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначає, що вказаний житловий будинок та однокімнатна набуті ним та відповідачем під час спільного проживання, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу, в зв'язку з чим він звертається до суду з даним позовом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з травня 2004 року по 14.07.2009 року без реєстрації шлюбу.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано:

за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7;

за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору 2 672, 38 гривень.

В задоволені іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначила, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Вказала, що ніхто зі свідків на боці позивача не засвідчив, що вони чули від відповідача, що вона вважає позивача своїм чоловіком, що вони мають спільний бюджет, проводили спільні витрати, купували інше майно в інтересах сім'ї. Послалась на те, що суд не надав належної оцінки показанням свідка з боку відповідача. Зазначила, що поза увагою суду залишилась визнана позивачем обставина, що ОСОБА_7 не є біологічною донькою ОСОБА_5

Послалась на те, що позивач не мав достатньо коштів для участі у придбанні спірної нерухомості. Зауважила, що станом на 23.04.1996 (дата продажу позивачем його квартири) 30 млн. карбованців приблизно дорівнювали 162 долари США, що залишилось поза увагою суду.

ОСОБА_5 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення в частині задоволення його позовних вимог - без змін.

Вказав, що факт спільного проживання обґрунтовано було встановлено судом на підставі показань свідків, наявних в матеріалах справи фотографіях, та сукупності інших обставин, які було встановлено судом в ході розгляду справи. Зазначив, що будь-яких доказів того, що спірний будинок придбано за кошти саме від продажу його квартири відповідачем не було надано. Послався на те, що за час спільного проживання ОСОБА_6 взагалі не мала самостійного заробітку.

ОСОБА_5 також скористався правом на апеляційне оскарження.

В апеляційній скарзі він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, та ухвалити нове, яким задовольнити вказані вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказав, що з показань свідка ОСОБА_10 слідує, що він надав на придбання спірної квартири 40 тисяч доларів США, тоді як ця нерухомість була придбана за 57,5 тисяч доларів США. Послався на те, що свідок ОСОБА_11 взагалі не змогла назвати точну суму, яку ОСОБА_10 надав свої доньці, яка є відповідачем. Сама позивач стверджувала, що у 2006 році продала належну їй квартиру за 35-36 тисяч доларів США, а потім її батько додав їй 20 тисяч доларів США. Вказав, що суду не було надано конкретних пояснень з приводу коштів, за які була придбана спірна квартира. Послався на те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 відсутній договір дарування грошових коштів. Зауважив, що ОСОБА_10 у даній справі є особою зацікавленою.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарги необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом на підставі показань свідків ОСОБА_24, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 було встановлено, що з 2004 року по 14.07.2009, тобто до укладання офіційного шлюбу позивач та відповідач мешкали однією сім'єю та вели спільне господарство.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10, який є батьком відповідача, дав свідчення про те, що відповідач ОСОБА_6 не перебувала у фактичних шлюбних відносинах та не проживання однією сім'єю з позивачем з травня 2004 року по 14.07.2009 року, але не заперечував факт народженнях у них спільних двох дітей та те, що у свідоцтвах про народження в якості батька зазначений позивач. Разом з тим, у судовому засіданні ОСОБА_10 повідомив про те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана ним за його власні кошти, оскільки його дочка не мала ніякого заробітку, позивач не надавав грошей на здійснення купівлі квартири, оскільки це майно було придбаного для однієї із унучок, та тимчасового мешкання його рідного брата, але право власності на нерухоме майно було зареєстровано на відповідача. Вибір квартири здійснювався ним самостійно за допомогою фахівця-ріелтора ОСОБА_15

Допитана у якості свідка ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що вона здійснювала підбір квартири для ОСОБА_10, який ретельно здійснював перегляд деяких квартир, після укладання договору купівлі-продажу на свою дочку ОСОБА_6, ОСОБА_10 також звертався до неї з проханням консультації та допомоги щодо проведення ремонтно-будівельних робіт у придбаній квартирі.

Допитана у якості свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою ОСОБА_6, але спілкується дуже рідко.

Судом першої інстанції також встановлено, що сторони мають двох спільних дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1) та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2).

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 18.04.2017 року №1250 діти зареєстровані за адресою реєстрації позивача ОСОБА_5, а саме за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_7 з 24.04.2005 та ОСОБА_8 з 19.06.2007.

Крім того, з матеріалів справи, а саме з копії історії розвитку дитини ОСОБА_7, з копії історії розвитку дитини ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з часу народження відповідно до копії історії розвитку дитини перебували на обліку за місцем мешкання: АДРЕСА_1, також за цією адресою здійснювався патронажний догляд дільничим лікарем за новородженими.

Відповідно до довідки (а.с. 56), місцем мешкання ОСОБА_6 після пологів зазначено: АДРЕСА_1.

Також, відповідно до копії листа від 11.09.2017 р. за № 104/01-35 за підписом завідуючого КЗ «ДНЗ № 428» Харківської міської ради Т.М. Шевченко, діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідували дитячий заклад за місцем реєстрації: АДРЕСА_1, у період часу з 20.09.2007 по 31.08.2011 та з 01.10.2009 по 31.08.2013 відповідно( а.с. 83).

Згідно із копії листа № 594 від 12.09.2017 Харківської гімназії № 14 Харківської міської ради за підписом директора Н.І. Шкурапет, у зазначеному закладі навчалися ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які на той час мешкали за адресою: АДРЕСА_1, строк навчання з 01.09.2011 по 15.06.2015 року та з 01.09.2013 по 15.06.2015 року відповідно ( а.с. 84).

Відповідно до договору купівлі-продажу Н3-285 від 23.04.1996 року ОСОБА_5 здійснив продаж квартири АДРЕСА_6 за 300000000 крб.

Згідно до договору №21 на інформаційне обслуговування по об'єкту нерухомості укладеного 21.12.2007 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_19, останні домовили про огляд об'єкту нерухомості, з метою подальшого придбання, а саме домоволодіння АДРЕСА_7.

Відповідно до договору задатку від 21.12.2007, укладеного між ОСОБА_20 та ОСОБА_5, останні домовилися про купівлю-продаж приватного домоволодіння АДРЕСА_7 за ціною 72 225, 00 гривень, що становить 14500, 00 дол. США., відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5 передав ОСОБА_20 гарантійну суму у розмірі 25 250, 00 гривень, що еквівалентно 5000, 00 дол. США.

Згідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно до ч. 1 статті 657 ЦПК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Таким чином, з огляду на недодержання вимог закону про обов'язку нотаріальну форму попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2007 - вказаний договір завдатку є неукладений і тому не створює для ОСОБА_5 позитивних юридичних наслідків щодо набуття права власності на цю нерухомість.

21.12.2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_21 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_7, однак договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_21 правовстановлюючих документів.

Рішенням Харківського районного суду міста Харкова від 19.02.2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_7 від 21.12.2007 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_21 та визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2007.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, у даному випадку слід вважати встановленим, що ОСОБА_6 21.12.2007 придбала спірний житловий будинок АДРЕСА_7 від 21.12.2007 у ОСОБА_21 у свою приватну власність.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_10 здійснював витрати щодо утримання вищезазначеного будинку.

Згідно довідки наданої начальником ХОБСМЕ від 19.12.2017 року №179 позивач ОСОБА_5 з 01.07.1997 року по теперішній час працює лікарем судово-медичним експертом відділення №2 відділу судово-медичної експертизи трупів у Харківському обласному бюро судово-медичної експертизи, таким чином з 01.07.1997 року та по теперішній час має офіційне місце роботи та дохід.

Згідно договору купівлі-продажу від 19.05.2008 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та посвідченого ПН ХМНО Васіковою Л.Є., зареєстрованого у реєстрі за №4362, остання придбала у власність квартиру АДРЕСА_3, вартість квартири становила 287 500, 00 гривень, що еквівалентно 57 500, 00 доларів США.

Як пояснив свідок ОСОБА_10, який є батьком відповідача ОСОБА_6, саме ним були надані кошти на придбання квартири АДРЕСА_3, оскільки в період з 07.08.2003 року по 31.12.2009 рік був приватним підприємцем та загальний його дохід з 2003 року по 2009 рік складав 2 324 209, 50 гривень на підтвердження чого було надано довідку Східної ОДПІ м.Харкова від 18.07.2017 року №5478/1020-38-17-06-24.

З допиту свідка ОСОБА_15 вбачається, що саме вона як фахівець, раніше неодноразово надавала консультативні послуги ОСОБА_10 щодо придбання нерухомого майна. У 2008 році нею також були надані консультативні послуги, як ріелтора, ОСОБА_10, який особисто разом з нею здійснював перегляд наявних квартир з метою подальшого придбання, оцінюючи їх на власний погляд, з точки зору наявної у нього на той час грошової суми. Деякий час йому був необхідний дня зняття грошей зі свого особистого рахунку. Після укладання договору купівлі-продажу на свою дочку ОСОБА_6, ОСОБА_10 також звертався до неї з проханням консультації та допомоги щодо проведення ремонтно-будівельних робіт у придбаній квартирі. ОСОБА_5, та ОСОБА_6, перед укладання договору купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_3 її не оглядали. ОСОБА_6 вона бачили тільки один раз при укладанні договору купівлі-продажу. Ремонтно-будівельні роботи у квартирі АДРЕСА_3 здійснював ОСОБА_10

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що з матеріалів справи, а саме з наданих світлин вбачається, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, крім цього, з 14.07.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30.06.2015 року, та з огляду на викладене суд вважав доведеним факт проживання відповідача та позивача однією сім'єю з травня 2004 року по 14.07.2009 року без реєстрації шлюбу.

Враховуючи що будинок АДРЕСА_7 набутий відповідачем та позивачем під час спільного проживання та за спільні кошти, суд дійшов висновку, що він має бути визнаним спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах.

Позовні вимоги ОСОБА_5, в частині про визнання однокімнатної квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ суд вважав необґрунтованим, оскільки позивачем не було доведено, що зазначена квартира придбана саме за їх спільні з відповідачем кошти.

Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12) та постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа№129/2115/15-ц).

Відповідно до пункту 24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Так, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким була належним чином надана судом першої інстанції, апеляційний суд вважає встановленим, що між сторонами у справі дійсно були наявні відносини, що притаманні подружжю - спільне проживання за адресою позивача, наявність спільних дітей, їх реєстрація за місце проживання позивача, та обліковування за цією ж адресою у освітніх закладах та закладах охорони здоров'я.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження ОСОБА_6 про те, що вказаний факт не може бути встановлений, оскільки вона особисто нікому не повідомляла, що вважає ОСОБА_5 своїм чоловіком, за їх безпідставністю.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком районного суду про те, що будинок АДРЕСА_7 є об'єктом спільної сумісної власності.

Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, треба перевіряти за які кошти таке майно набуте.

Так, ОСОБА_5 в суді не було належним чином, відповідно до положень ст.ст. 76-79, 81 ЦПК України, доведено, що вказане майно було придбане за спільні кошти, використовувалось в їх спільних інтересах їх з ОСОБА_6

Також ним не було доведено, що він ніс повністю або частково тягар з утримання вказаного майна.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Харківського районного суду міста Харкова від 19.02.2008 право власності на спірний будинок було визнано за ОСОБА_6 Вказаним рішення було встановлено факт одноособового права власності.

Таким чином, висновок суду першої інстанції у цій частині не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про те, що ОСОБА_5 не було доведено факту придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_3 за спільні кошти подружжя, що вказане майно було придбане в інтересах сім'ї, ними спільно використовувалось, та вони несли тягар його утримання. Належних, допустимих і достатній доказів з цього приводу до суду не було надано.

З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання майном, набутим за час спільного проживання будинок АДРЕСА_7, та його поділ, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 вказані висновки спростовують, то суд апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційні скарги ОСОБА_23 та ОСОБА_6, скасовує рішення в частині визнання житловий будинок АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та визнання за сторонами по 1/2 частині права власності на цей будинок, та відмовляє у задоволенні позову у цій частині, а в іншій частині, що стосується встановлення факту проживання однією сім'єю залишає оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, зі ОСОБА_6 на Користь ОСОБА_23 підлягає стягненню судовий збір у сумі 724 грн. 29 коп.

Керуючись ст.ст. 268, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388,389 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2018 року -залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16.07.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.О.Бровченко.

І.В.Бурлака.