ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року

м.Суми

Справа №579/1715/17

Номер провадження 22-ц/788/1129/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - виконавчий комітет Кролевецької міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 11 квітня 2018 року в складі судді Моргуна О.В.. ухвалене у м. Кролевець, повний текст якого складений 20 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок.

Восени 2002 року до її будинку поселилась ОСОБА_2, яка на той час мала прізвище ОСОБА_3. З її згоди остання зареєструвалась у вказаному житловому будинку, оскільки мала взаємні стосунки та любов з її сином ОСОБА_4 З того часу вони стали проживали однією сім'єю: вона (позивачка), її син ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час у вказаному житлі вона проживає разом з сином ОСОБА_4, який доглядає за нею та веде особисте селянське господарство та онуками ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З березня 2010 року відповідач не проживає у вищевказаному будинку, її майно та особисті речі у будинку відсутні. Діти залишились проживають разом з батьком ОСОБА_4

19 серпня 2011 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та проживає разом з ним в АДРЕСА_2

Вона зверталась до ОСОБА_2 з проханням знятись з реєстрації в будинку, однак остання не здійснила жодних заходів щодо зняття з реєстрації, чим порушує її права як власника у користуванні, розпорядженні та володінні своєю власністю. При цьому, вона самостійно сплачує всі податки та платежі з утримання належного їй житлового будинку, а також змушена сплачувати надмірні комунальні послуги, не маючи змоги оформити субсидію.

Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_3

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона належним чином не була повідомлена про дату і час судового засідання, яке відбулося 11 квітня 2018 року. Крім того вказує, що судом допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 без її повідомлення, що є порушенням норм процесуального права. Також зазначає, що ОСОБА_2 з березня 2010 року не проживає у АДРЕСА_4 19 серпня 2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, однак з реєстрації за вказаною адресою не бажає зніматись. Реєстрація відповідача у належному їй будинку створює перешкоди у реалізації її прав як власника будинку, зокрема, вона вимушена нести додаткові витрати на комунальні послуги та не має змоги оформити субсидію. Вказує, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у АДРЕСА_5 більше року, а тому втратила право користування житловим будинком у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказувала, що той факт, що вона не підтримує сімейні відносини з позивачем та її сином ОСОБА_4 не позбавляє її права користування спірним житлом.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок (а.с.7).

З довідки виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 17 жовтня 2017 року №1054 вбачається, що у будинку АДРЕСА_7 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.11).

Також судом встановлено, що син позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім'ю без реєстрації шлюбу.

З довідки Реутинської сільської ради Кролевецького району Сумської області від 30 жовтня 2017 року №607 вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрована у АДРЕСА_8 але фактично за вказаною адресою не проживає з 20 березня 2010 року (а.с.13).

Показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтверджується відсутність відповідача будинку АДРЕСА_6, зумовлена поважними причинами вимушеного характеру.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 у 2010 році проти своєї волі залишила вищевказане житлове приміщення, у зв'язку з неправомірними діями ОСОБА_4, що є перешкодою проживання та користування ним.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_11 мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності і непроживання відповідача більше року без поважних причин у будинку АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст.405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили сімейні відносини.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2, всупереч зазначеним вимогам закону, не надано суду належних і допустимих доказів того, що вона з поважних причин більше року не проживала та не користувалася житловим будиком АДРЕСА_1

Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 та та її сином ОСОБА_12 чинилися відповідачу перешкоди у користуванні спірним житловим приміщення.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрована, у будинку АДРЕСА_9 Сумської області, але вона не проживає у вказаному будинку з 20 березня 2010 року, не сплачує комунальні послуги за це це житло і не проводить його поточного утримання, не зберігає в ньому власні речі та жодним іншим способом протягом тривалого часу не користується ним.

19 серпня 2011 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 (а.с.16). Тому з урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що після створення відповідачем нової сім'ї, вона облаштувала для себе новий побут та інші умови проживання, і як наслідок після спливу більше семи років фактично через зміни у власному особистому житті втратила інтерес до спірного житлового приміщення.

У суді першої інстанції, ОСОБА_2 підтвердила, що проживає з іншим чоловіком по АДРЕСА_10 району Сумської області, без реєстрації за новим місцем проживання.

Разом із цим, колегія суддів не приймає в якості належних, допустимих та достатніх доказів показання трьох свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, залучених в цій якості за клопотанням відповідача, оскільки вони зібрані з порушенням принципу змагальності цивільного процесу, гарантованого ст.12 ЦПК України, зокрема, без заслуховування позиції сторони позивача про їх залучення та без надання можливості цій стороні поставити ряд питань, які стосуються предмету доказування у цій справі.

Крім того, аналіз показань цих свідків свідчить про те, що вони мають однобічний виклад обставин з формулюванням не тверджень про факти, а певних оціночних суджень цих осіб щодо непроживання відповідача у будинку позивача не з власної волі, що є неприпустимим, у них також відсутні посилання на джерело обізнаності про певні та достатньо значущі факти міжособистих відносин сторін у справі, про хронологію певних подій та обставин, що мають значення для справи, а тому колегія суддів ставиться до них критично та не приймає в якості засобів доказування при ухваленні судового рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив фактичні обставини справи, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як убачається з матеріалів справи, правнича допомога ОСОБА_1 була надана не адвокатом, а фахівцем в галузі права ОСОБА_14, а тому витрати, пов'язані з наданням правничої допомоги у суді першої інстанції не підлягають компенсації.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають компенсації судові витрати в розмірі 640 грн., понесені у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції та судові витрати у розмірі 960 грн., понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 11 квітня 2018 року.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_11

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 640 грн., понесених у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції та судові витрати у розмірі 960 грн., понесені у зв'язку з за переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

О.Ю.Кононенко

Т.А. Левченко

В.І. Криворотенко