АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/872/18Головуючий у 1-й інстанції Прилуцький В.О. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Нерушак Л.В., Бородійчука В.Г.

секретар Анкудінов О.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката ОСОБА_3 на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.03.2018 (ухвалене о 12 год. 51 хв. у залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду, повний текст складено 22.03.2018, суддя в суді першої інстанції - Прилуцький В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Печерський РВ ДВС м. Києва, Деснянський РВ ДВС м. Києва, Білозерський РВ ДВС ГТУ юстиції у Херсонській області, про визнання права власності на майно, зняття з нього арешту та скасування його розшуку, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася 03.07.2017 до суду з даним позовом, яким просила (згідно заяви про уточнення позовних вимог, зареєстрованої в суді 26.12.2017) про визнання права власності за нею на автомобіль «Фіат Добло», 2013 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1; скасування арешту вказаного автомобіля, накладеного постановою заступника начальника відділу Печерського РВ ДВС міста Києва від 19.08.2016, винесеною у виконавчому провадженню №51696220, постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Деснянського РУЮ в м. Києві від 25.04.2016 у виконавчому провадженні №50845412, постановою старшого державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ в місті Києві від 12.04.2016 у виконавчому провадженні №50767859, постановою заступника начальника Білозерського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області від 13.09.2016 у виконавчому провадженні №51970255; скасування розшуку вказаного автомобіля згідно постанови про розшук майна боржника Білозерського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області від 13.09.2016 у виконавчому провадженні №51970255.

В обґрунтування заявлених вимог вказала на те, що 23.01.2013 між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобов'язався придбати, зареєструвати та передати у користування позивачу транспортний засіб, а позивач зобов'язався сплатити передбачені договором платежі.

13.05.2014 на виконання умов договору товариство передало ОСОБА_4 автомобіль «Фіат Добло», 2013 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1. Позивач сплатила всі передбачені договором фінансового лізингу платежі, а тому 11.11.2016 між нею і товариством було укладено окремий договір купівлі-продажу цього транспортного засобу.

Позивачу було надано пакет документів для оформлення права власності, однак під час державної реєстрації вказаного права було виявлено, що на спірний автомобіль постановами державних виконавців Печерського РВ ДВС міста Києва, Деснянського РВ ДВС міста Києва, Білозерського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області накладено арешт.

В зв'язку з цим, працівниками регіонального сервісного центру МВС було відмовлено у оформленні права власності.

Позивач стверджує, що хоча спірний автомобіль юридично і перебуває у праві власності відповідача, однак фактично належить їй. А тому, вважає, що вказані дії ДВС порушують її право власності, яке підлягає відновлення шляхом визнання за нею вказаного права у судовому порядку. Крім того, позивач просила зняти арешт із транспортного засобу відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.03.2018 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що діями відповідача право власності на автомобіль позивача не порушено. Вказане право виникає на підставі договору купівлі-продажу та не потребує встановлення судовим рішенням. Підстав для скасування арешту, накладеного ДВС на спірний автомобіль, суд також не встановив.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав 21.04.2018 через відділення поштового зв'язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права, просить про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у справі. В обґрунтування вказано на те, що позивач повністю виконала свої зобов'язання за договором фінансового лізингу та набула у власність спірний автомобіль згідно договору купівлі-продажу від 11.11.2016. Оскільки відповідач не зняв з обліку спірний автомобіль 11.03.2017 ним було надано позивачу довіреність на виконання відповідних дій. Накладення арешту органами ДВС на спірний автомобіль порушує право власності позивача на нього, так як не дає його зареєструвати у встановленому законодавством порядку. Позивач не має іншого механізму на захист свого права власності на майно, ніж звернення з цим позовом до суду, що вбачається з рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» стосовно ефективного засобу захисту. Скаржник вважає, що вона вправі застосувати такий спосіб захисту її права як звернення до суду з цим позовом про визнання права власності на майно та скасування накладеного на нього арешту, а не шляхом оскарження відповідних дій ДВС по накладення арешту на майно у виконавчих провадженнях, учасником яких вона не являється. Суд невірно вказав про те, що спірний автомобіль не міг бути відчуженим відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, оскільки питання щодо дійсності цього правочину не стосується предмету доказування у цій справі. скаржник наголошує, що спірний автомобіль нею одержано у власність на підставі договору фінансового лізингу. При цьому, договір купівлі-продажу від 11.11.2016 стосується не переходу права власності на спірний автомобіль, а складено щодо викупу його залишкової вартості в розмірі 2923,50 грн. Скаржник вважає, що право власності позивача на спірний автомобіль кореспондується з правами кредиторів відповідача на погашення існуючого перед ними боргу. Оскільки свої договірні зобов'язання по сплаті лізингових платежів позивач виконала належним чином, саме сплачені нею кошти мають використовуватися на задоволення вимог кредиторів відповідача, а задоволення таких вимог за рахунок майна позивача порушуватиму її право власності на майно.

Відзиву на апеляційну скаргу на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 23.1.2013 між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем, та ОСОБА_4, як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу №008032, відповідно до п. 1.3 якого лізингодавець зобов'язується придбати у власність предмет лізингу та передати його лізингоодержувачу у користування на строк та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.1 цього договору предметом лізингу є транспортний засіб (автомобіль) «Fiat Doblo» 152.701.0. Відповідно до п. 3.2.3 договору лізингоодержувач за надане йому право користування предметом лізингу зобов'язується у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до цього договору. Згідно з п. 8.1, 8.2 договору лізинговий платіж складається з першого лізингового платежу, періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу та другого лізингового платежу. Складові цих платежів, ії суми та дати платежів визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та 2 до цього договору та є його невід'ємною частиною. Пунктом 1.5 договору передбачено, що предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувачем згідно з умовами цього договору. За умовами п. 9.1, 9.2, 9.5 договору лізингоодержувач під час дії цього договору, при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами за умовами даного договору, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків (що підтверджується підписанням сторонами акту звірки взаєморозрахунків) має право придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу. Набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1 даного договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу. Як вбачається з п. 2.4 договору його дія припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 07.05.2014 відповідач зареєстрував за собою право власності на автомобіль «Фіат Добло», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_3. 13.05.2014 згідно акту приймання-передачі предмета лізингу товариство передало, а ОСОБА_4 прийняла цей автомобіль для користування та володіння разом з документами та приналежностями.

11.11.2016 сторони підписали акт приймання-передачі товару за договором фінансового лізингу №008032 від 23.01.2013, яким підтвердили, що відповідно до умов договору лізингодавець надав, а лізингоодержувач отримав послуги в повному обсязі по передачі предмету договору у власність. Підписання цього акту є свідченням, що сторони не мають будь-яких майнових та немайнових претензій одна до одної. В цей же день вони уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу, у відповідності з п.1 якого продавець передав у власність покупцю належний йому транспортний засіб: автомобіль «Фіат Добло», 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_3, двигун НОМЕР_5, відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_4 та відповідно до попередньо укладеного договору фінансового лізингу №008032 від 23.01.2013 акту приймання-передачі предмета лізингу від 11.11.2016.

Згідно з п.3 цього договору продавець підтвердив, що товар, визначений у п.1 договору, був придбаний спеціально за попереднім договором фінансового лізингу та знаходився в покупця у праві володіння та користування та належав продавцю. Покупець повністю сплатив всі передбачені платежі по договору фінансового лізингу №008032 від 23.01.2013 та по даному договору. Продавець також підтвердив, що товар не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними чи юридичними особами чи державою, а також не обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством.

Наказом №79 від 11.03.2017 ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» призначила ОСОБА_4 відповідальною за зняття з обліку в регіональних сервісних центрах МВС, органах Державної інспекції сільського господарства транспортного засобу. Виданою в цей же день довіреністю відповідач уповноважив позивача представляти інтереси довірителя з питання зняття з обліку транспортного засобу «Фіат Добло», що належить ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

18.08.2017 позивач звернулась до територіального сервісного центру №7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області. 19.08.2017 на її звернення було надано відповідь, що на спірний автомобіль накладено арешт та він перебуває в розшуку.

Як встановлено в ході розгляду справи, постановою заступника начальника відділу Печерського РВ ДВС міста Києва від 19.08.2016, винесеною у виконавчому провадженню №51696220, при примусовому виконанні виконавчого листа №495/8991/15-ц, виданого 14.04.2016 Білгород-Дністровським районним судом Одеської області накладено арешт на все майно відповідача та оголошено заборону на його відчуження в межах суми звернення стягнення 49000,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 25.04.2016 у виконавчому провадженні №50845412 при примусовому виконанні виконавчого листа №629/3906/14-ц, виданого 08.12.2014 Лозівським міськрайонним судом Харківської області, також накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення 19243,60 грн.

Аналогічний арешт на майно товариства та оголошення заборони на його відчуження було накладено постановою старшого державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві від 12.04.2016 у виконавчому провадженні №50767859 при примусовому виконанні виконавчого листа №759/17472/15-ц, виданого Святошинським районним судом м. Києва, у межах суми звернення стягнення 61800,00 грн.

Постановою заступника начальника Білозерського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області від 13.09.2016 у виконавчому провадженні №51970255 при виконанні виконавчого листа №668/430/16-ц, виданого 22.03.2016 Цюрупинським районним судом Херсонської області, було накладено арешт, а також оголошено заборону на відчуження в т.ч. на автомобіль «Фіат Добло», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1. 13.09.2016 в межах цього виконавчого провадження було оголошено розшук цього автомобіля.

Таким чином позивач вважає, що вона набула в ході виконання договору фінансового лізингу право власності на автомобіль, а вказані постанови ДВС про накладення на нього арешту та його розшук порушують її право власності на майно.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості таких тверджень позивача апеляційний суд враховує наступне правове регулювання.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вказане також узгожується з правовою позицією Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі № 6-2766цс15.

Отже, суд віришуючи спір між стронами не може грнутувати свої висновки на умовах договору про фінасовий лізинг який є нікчемним згідно до вимог закону.

Далі, відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі, підлягають державній реєстрації, яка здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так п.6 Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою КМУ від 07.09.1998 №1388 передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг.

Згідно п.п.7, 8 зазначених Правил власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку.

Таким чином, перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в уповноваженому органі МВС.

Отже законодавчо визначено спеціальний порядок реєстрації відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах.

Продаж транспортного засобу передбачає: зняття з обліку транспортного засобу, відповідне оформлення договору купівлі-продажу відносно нього, реєстрацію автомобіля за новим власником та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Позивач стверджує, що вона набула право власності на транспортний засіб на підставі договору купівлі - продажу автомобіля від 11.11.2016 року. Тому укладений догові є самостійною підставою для реєстрації за нею права власності на транспортний засіб.

Однак вказані твердження апелянта спростовуються наступним.

У даному випадку позивач не надала суду доказів на підтвердження зняття з обліку та реєстрації спірного автомобіля, власником якого зареєстровано ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Далі, згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 10 ЗУ "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (стаття 56 ЗУ "Про виконавче провадження").

Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

Ураховуючи, що спірний автомобіль «Фіат Добло» зареєстрований саме за відповідачем, що підтверджується, зокрема, даними його технічного паспорту, беручи до уваги винесення ДВС оскаржених постанов про накладення арешту на все майно, що належить боржнику (відповідачу), державними виконавцями були вчинені дії у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Одночасно апеляційний суд враховує, що згідно положень статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

А в даному випадку відчужував майна (відповідач) перш ніж його продати позивачу був зобов'язаний зняти з обліку в органах МВС відповідний транспортний засіб, чого, однак, він зробити не міг так як його право власності, а саме право розпоряджатися майном було обмежене внаслідок накладення арешту ДВС. Тобто законодавчо встановлено як передумова для відчуження транспортного засобу необхідність зняття його з реєстрації - ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» та відповідні положення Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Таким чином в цій справі фактично не може йти мови про виникнення права власності у позивача на майно за договором купівлі - продажу, адже його юридично передано їй не було, внаслідок обмеження прав відчужувача, як власника майна, розпоряджатися таким майном, та не було здійснено вимогу закону про обов'язкове заняття автомобілю з реєстраційного обліку перед його відчудженням. Суд першої інстанції у своєму рішення вірно зазначив про те, що фактична передача транспортного засобу у володіння позивача не свідчить по набуття нею права власності на спірний автомобіль.

Відповідно, апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи про те, що у позивача виникло право власності на автомобіль згідно договору купівлі-продажу від 11.11.2016.

За відсутності права власності на майно позивач позбавлена можливості порушувати питання про його захист шляхом скасування відповідних постанов органів ДВС.

Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що вона має можливість обрати інший спосіб захисту своїх прав у правовідносинах з відповідачем, зокрема, і шляхом вимагання повернення виконаного за недійсним правочином, в порядку, визначеному ст.ст.1212- 1215 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нормами чинного законодавства передбачено виникнення права власності на транспортні засоби тільки лише після їхньої державної реєстрації, оскільки, як зазначено вище, право власності на транспортні засобі, які є різновидом рухомих речей, виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а державна реєстрація транспортного засобу лише фіксує факт цього переходу від одного власника до іншого. Законом в даному випадку передбачений певний порядок, необхідний для укладення правочинів для відчудження транспортних засобів, як спеціального виду рухомих речей, здійснення переходу прав власності на які підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Однак, вказаний висновок не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції в цілому, тому не може слугувати підставою для його скасування.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.03.2018 у даній справі має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - відхилити .

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.03.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Печерський РВ ДВС м. Києва, Деснянський РВ ДВС м. Києва, Білозерський РВ ДВС ГТУ юстиції у Херсонській області, про визнання права власності на майно, зняття з нього арешту та скасування його розшуку - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особами, які їх понесли.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 23.07.2018 року.

Головуючий

Судді