АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Пищиди М.М.,

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.,

за участю секретаря - Гречишникової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кедр", управління - служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 02 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 020806-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2219.

Вказаний договір було укладено з метою забезпечення зобов'язань позичальника - ТОВ «Кедр» за договором про надання кредитної лінії в режимі овердрафту № 220805-О від 22 серпня 2005 року.

Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1

Позивач вважає, що даний договір іпотеки є недійсним, оскільки в іпотечній квартирі на момент укладання договору проживала неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка і на теперішній час продовжує проживати у вказаній квартирі. Крім того, в квартирі зареєстровані та проживають інші члени родини позивача. Іншого житла, окрім іпотечної квартири, родина позивача не має. Зазначає, що договір іпотеки було укладено з порушення норм діючого законодавства, а саме, не отримано згоду органу опіки та піклування на укладання правочину, який підлягав нотаріальному посвідченню.

Зараз банк вважає, що в позивача є заборгованість по кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має.

На звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору та договору іпотеки, боргу, спірне питання вирішене не було.

Позивачка вважає дії відповідача по укладанню договору іпотеки неправомірними.

У зв'язку з вищевикладеним, позивачка просила суд захистити її права як споживача послуг банку, визнати вказаний договір іпотеки недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2018 року позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кедр", упраління - служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру - задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством банк «Кредит Дніпро», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем та зареєстрований у реєстрі за № 2219.

Скасовано заборону на відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем на підставі договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219 та вилучено запис про іпотеку з державного реєстру іпотек, внесений в зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ "Банк Кредит Дніпро", посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредіт Дніпро» та ОСОБА_3, було укладено договір іпотеки № 020806-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 221 (а.с. 11-14).

Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1

В іпотечній квартирі на момент укладання договору проживала неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка і на теперішній час продовжує проживати у вказаній квартирі.

Крім того, в квартирі зареєстровані та проживають інші члени родини позивача. Іншого житла, окрім іпотечної квартири, родина позивача не має.

Факт того, що родина ОСОБА_4 почали мешкати в іпотечній квартирі з лютого-березня 2006 року, було підтверджено свідченнями сусідів мешкання позивачки (свідків), що засвідчені житловою організацією.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази того, що на дату укладання іпотечного договору вони мешкали в даній квартирі ( а. с. 92-118).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив із того, що малолітня дитина позивачки, ОСОБА_4, 2004 року народження, мала право користування квартирою, яка без згоди органу опіки та піклування була передана в іпотеку, чим порушено її права, а тому оспорюваний договір іпотеки є недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 224 ЦК України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Колегією суддів встановлено, що на час укладення договору іпотеки у матері ОСОБА_4-ОСОБА_3 була відсутня реєстрація місця проживання.

На час укладення договору іпотеки батько ОСОБА_4, - ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, яке і слід вважати місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Колегія суддів вважає, що при укладенні договору іпотеки позивачка не зловживала своїми правами щодо малолітньої доньки, оскільки донька не була власником чи співвласником предмета іпотеки, не була в ньому зареєстрована, тому і попередньої згоди органу опіки та піклування для передачі цього майна в іпотеку не вимагалося. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку не встановлено.

У суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, на користування квартирою АДРЕСА_1

Позивачем не доведено порушення в результаті укладення договору іпотеки майнових прав дитини.

Порушення умов кредитного договору та у зв'язку з цим звернення банком стягнення на передане в іпотеку будинковолодіння - імовірні, проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсним іпотечного договору.

Судом першої інстанції постановлено рішення без додержання норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів керується ст.141 ЦПК України, відповідно до положень якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367,368,374,376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кедр", управління - служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" судові витрати у розмірі 365 грн., 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: