Справа №483/457/17 18.07.2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №483/457/17

Провадження №22-ц/784/823/18

18 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року ухвалене суддею Куцаровим В.І. в приміщенні того ж суду о 16 годині 02 хвилині та додаткове рішення від 17 травня 2018 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4, за участі третіх осіб ОСОБА_5, нотаріуса Першої Очаківської державної нотаріальної контори Чорної Людмили Сергіївни про визнання договору купівлі-продажу квартира частково недійсним та право власності на ? частки квартири,-

у с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартира частково недійсним та право власності на ? частки квартири.

Позивач зазначав, що у 2013 році познайомився з відповідачкою, а з лютого 2014 року став з нею проживати у цивільному шлюбі в с.Козирка Очаківського району, де він здійснював ремонтні роботи по благоустрою помешкання, яке належало відповідачці, займався господарством. В лютому 2015 року він продав належну йому і колишній дружині квартиру у м. Стрий Львівської області та на отримані гроші 9 лютого 2016 року придбав квартиру АДРЕСА_1. При укладенні договору він включив у договір відповідачку, яка попросила його так зробити і пообіцяла продати свою квартиру у м. Миколаєві, а на отримані від неї кошти зробити ремонт. Після оформлення договору купівлі-продажу квартири, відповідачка свою квартиру у м. Миколаєві не продала і перестала з ним вести спільне господарство. Він був змушений на свої кошти зробити у квартирі ремонт. Позивачка жодного разу не проживала в квартирі та не зареєстрована у ній. Крім того за комунальні послуги сплачує він сам. Вважає, що відповідачка обманним шляхом змусила його включити її у договір купівлі-продажу квартири, повідомивши йому неправдиву інформацію стосовно продажу своєї квартири і використання коштів на ремонт.

Посилаючись на вказане, позивач просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн., визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за вищевказаною адресою, внести до Державного реєстру речових прав зміни на право власності на вказану квартиру.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання права власності на ? частки квартири відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 17 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди та внесення до Державного реєстру речових прав змін про право власності на квартиру відмовлено.

Своє рішення районний суд мотивував тим, що обставини на які посилається позивач, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок обману, тому факт умисного введення в оману позивача при укладенні вказаного ним договору не доведено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та повністю задовольнити позовні вимоги.

Так, в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_4 обманним шляхом змусила позивача включити себе в договір купівлі-продажу квартири, як покупця ? частини цієї квартири. Обман полягав в тому, що відповідачка повідомила інформацію стосовно продажу своєї квартири та використання цих коштів на ремонт спірної квартири. Позивач вказував на те, що квартиру він придбав за свої кошти, після придбання спірної квартири, відповідачка належну їй квартиру не продала, участі в ремонті спірної квартири та придбанні побутової техніки позивачка не приймала, в квартирі позивачка не проживає, платежі за комунальні послуги не здійснює. До того ж і позивач, і відповідачка належні їм частки придбаної квартири заповідали доньці позивача. Вказані обставини мають істотне значення, та вказують на поведінку відповідачки, яка не притаманна власнику.

Заперечення відповідачка ОСОБА_4 до суду не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, 9 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири (далі Договір), згідно п.1.1. якого, останні придбали у власність по 1/2 частці кожному цілу квартиру № 17 у будинку № 6, що знаходиться по вул. Потьомкіна у м. Очакові Миколаївської області за ціною -160000 гривень та на умовах, встановлених договором (т.1 а.с.10-11).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_3, вбачається, що обман при укладенні вказаного договору полягає в тому, що відповідачка ОСОБА_4 при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири взяла на себе зобов'язання продати іншу, належну їй, квартиру з метою використання отриманих від продажу коштів на ремонт сумісно придбаної квартири.

На підтвердження вказаних обставин, позивач посилався на покази свідка ОСОБА_7, надані в судовому засіданні, стосовно того, що у позивача були кошти достатні для придбання спірної квартири самостійно, оскільки він отримав половину суми від проданої квартири в м. Стрий, яка за рішенням Стрийського міськрайонного суду Лівівської області від 15 липня 2015 року є спільною власністю з колишньою дружиною (т.1 а.с.59, 144,).

Також позивач зазначав, що вони разом з відповідачкою, належні їм частки спірної квартири 2 березня 2016 року заповідали дочці позивача ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 54-57).

Крім цього, позивач вказував на те, що у відповідачки були відсутні кошти для придбання частки спірної квартири.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими, які одержані відповідно до закону , достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проте, наведені докази, які містяться в матеріалах справи, не можна вважати належними, оскільки вони не містять безпосередньо інформації, яка є предметом доказування. Також не можна їх вважати достатніми, оскільки в своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність домовленості між сторонами у справі щодо продажу квартири відповідачкою та залучення виручених коштів на ремонт придбаної спірної квартири. Відповідачка ОСОБА_4 обставини, на які посилається позивач, не визнала.

Статтею 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, може доводитися письмовими доказами засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Так, з умов спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 вбачається, що продаж вказаної квартири вчинено за 160000 грн., які сплачені повністю покупцями - продавцю до вчинення договору (п.2.1 договору).

Таким чином, належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом підтверджується факт передачі грошей продавцю квартири саме покупцями, а не одним покупцем позивачем ОСОБА_3 До того ж договір купівлі-продажу, який оспорюється позивачем не містить тих умов, на які він посилається, як досягнуті з відповідачкою при його укладенні, а саме її обов'язок продати належну їй квартиру та спрямувати виручені кошти на ремонт спірної квартири.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин, районний суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, доказам, які надані учасниками справи надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог та відсутності підстав вважати покупцем спірної квартири одного позивача та визнання за ним права власності на іншу її ? частину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Із змісту ст. 230 ЦК України та вказаних роз'яснень слідує, що при вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Таким чином за змістом вказаної норми, спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які особи, а саме друга сторона правочину.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки договір купівлі - продажу квартири є двосторонньою угодою, то сторонами спірного договору є: з однієї сторони продавець ОСОБА_9, а з другої сторони - покупці - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Отже іншою стороною спірного правочину по відношенню до позивача ОСОБА_3, який є покупцем частини квартири, є продавець квартири ОСОБА_5, а не відповідачка ОСОБА_4, яка також є покупцем квартири, а тому не є іншою стороною по відношенню до позивача у цьому договорі.

Вимоги до іншої сторони договору, тобто до продавця ОСОБА_5 не заявлені і обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги продавця не стосуються, тому справа розглянута за участі належної, відповідно до заявлених вимог, відповідачки ОСОБА_4

Враховуючи наведене, порушення прав позивача з зазначених ним підстав, судом не встановлено, що унеможливлює застосування положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України до спірних правовідносин з відповідними наслідками.

За такого районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання права власності на ? частки квартири та додатковим рішенням в частині стягнення моральної шкоди та внесення до Державного реєстру речових прав змін про право власності на квартиру.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що квартира придбана на кошти позивача, відповідачка не приймала участь в ремонті квартири, придбанні побутової техніки, в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, не можна прийняти до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду, так як не стосуються безпосередньо предмету доказування у даній справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень, колегія суддів дійшла висновку про відповідність їх вимогам норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим рішення та додаткове рішення у даній справі на підставі положень ст. 375 ЦПК України підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року та додаткове рішення того ж суду від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, з 23 липня 2018 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В. Крамаренко