Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 701/1141/15-ц

провадження № 61-10391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О.,Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодопредмета спору - нотаріус Маньківського районного нотаріального округу Черкаської області СтаросвітськаОльга Гаврилівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у складі судді Калієвського І. Д. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської областівід 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Демченка В. А., Подороги В. М., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - нотаріус Маньківського районного нотаріального округу Черкаської області Старосвітська О. Г., про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 04 серпня 1995 року за договором дарування ОСОБА_7 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 7/10 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1. До надвірних споруд, які були подаровані за цим договором, входять ґанок з козирком 1, ґанок 2 з козирком, сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», паркан №1, ворота з хвірткою №2, погріб «Е».

14 вересня 2005 року ОСОБА_7 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_4 належні їй на праві приватної власності 3/10 частини жилого будинку за цією адресою.

22 вересня 2005 року ОСОБА_5, який діяв на підставі зазначеної довіреності від імені ОСОБА_7, уклав договір дарування, відповідно до якого безоплатно передано у власність ОСОБА_4 належні ОСОБА_7 на праві власності 3/10 частини жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1.

Підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що довіреністю від 14 вересня 2005 року ОСОБА_7 уповноважувала ОСОБА_5 подарувати лише 3/10 частини жилого будинку без надвірних споруд, а отже, договір дарування від 22 вересня 2005 року укладено з перевищенням повноважень, наданих ОСОБА_5, щодо того майна, яке не зазначене в довіреності.

Крім того, її мати ОСОБА_7 за життя не надавала згодина дарування ОСОБА_4 надвірних будівель та споруд, що також підтверджується заповітом, складеним 20 листопада 1995 року (після укладення договору дарування з позивачем), відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_4 3/10 частини жилого будинку, а саме дві кімнати площею 15,2 кв.м та 8,8 кв. м, що розташовані в будинку на АДРЕСА_1.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року, у позовівідмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову упозові, суди виходили з того, що дії ОСОБА_5 не свідчать про перевищення ним повноважень, як представника за довіреністю, при укладенні оскаржуваного договору дарування.

17 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

26 травня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У лютому 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій неналежним чином не дослідили докази у справі, що ОСОБА_5 діяв з перевищенням наданих йому довіреністю повноважень, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України. Не регулюють спірні правовідносини і статті 186, 381 ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Згідно з витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 вересня 2005 року, власниками об'єкта по АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 (3/10 частки) та ОСОБА_3 (7/10 частки).

Цей витяг містить чіткий опис об'єкта без визначення будь-яких часток власників і свідчить, що будівлі і споруди станом на 20 вересня 2005 року знаходилися у спільній частковій власності ОСОБА_8 та ОСОБА_3

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановено.

4 серпня 1995 року ОСОБА_7 уклала договір дарування, згідно з яким подарувала ОСОБА_3 7/10 частин жилого будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1.

14 вересня 2005 року ОСОБА_7 видала довіреність ОСОБА_5, якою уповноважила подарувати ОСОБА_4 3/10 частини жилого будинку за цією ж адресою.

22 вересня 2005 року ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_7 за довіреністю, уклав договір дарування частини будинку, за умовами якого ОСОБА_7 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 належні їй на праві власності 3/10 частини жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані на АДРЕСА_1

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. За життя вона не оспорювала укладенийдоговір дарування, не порушувала питання ні про скасування довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_5, ні про визнання недійсним укладеного від її імені договору дарування, і на час відкриття спадщини спірний будинокз надвірними будівлями та спорудами не входив до спадкового майна.

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися відповідно до змісту цієї довіреності та в її межах.

Відповідно до частини першої статті 238 ЦК Україні представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач не була стороною договору дарування від 22 вересня 2005 року, а сама дарувальниця за життя ні цей договір дарування, ні довіреність не оспорювала.

Згідно з довідкою - характеристикою від 06 серпня 2014 року Маньківського відділу комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - Маньківський відділ КП «ЧООБТІ»), відповідно до розрахунку часток 7/10 частин жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що належать ОСОБА_7, складаються із: частини жилого будинку літ. «А 1-1», коридору 6,5 кв. м, 1-2 кухні 8,1 кв. м, 1-5 кімнати 16,1 кв. м, веранди літ. «а», ґанок з козирком 1, ґанок 2 з козирком, сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погреба літ. «Е», огорожі № 1, воріт із хвірткою № 2. Однак при вчиненні договору дарування державний нотаріус Маньківської районної державної нотаріальної контори не вказала у тексті цього договору чіткий перелік відчуженого (подарованого позивачу) майна. Маньківський відділ КП «ЧООБТІ» надав завірені копії замовлення від липня 1995 року № 45, розрахунку ідеальних часток в будинку АДРЕСА_1 та довідки-характеристики, виданої БТІ для вчинення нотаріальної дії.

ОСОБА_7, як зазначено в цих документах, подарувала ОСОБА_3 не 7/10 ідеальних часток жилого будинку та надвірних споруд, а майно, визначене нею самою, а саме: частину жилого будинку літ. «А», що складається з коридору 1-1, кухні 1-2, кімнати 1-5, веранди літ. «а», ґанку з козирком І, ґанку з козирком II, сараю літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», погреба літ. «Е», огорожі № 1, воріт з хвірткою № 2, які згідно з розрахунком і становлять 7/10 частин будинковолодіння в ідеальних частках.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 за життя уклала три окремі договори дарування частин жилого будинку та частини земельної ділянки, на якій розташоване будинковолодіння, і це є підставою для висновку, що вона розпорядилася об'єктами нерухомості окремо і їх не можна вважати садибою в цілому, є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до визначення, наведеного в Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 (в редакції станом на момент укладення договору), жилого будинок садибного типу - це житловий будинок, який складається із жилогота допоміжних (нежитлових) приміщень. На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення). Присадибна земельна ділянка - земельна ділянка (обмежована, забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю, а приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо). У цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні приміщення розглядаються як невід'ємна частина будинку (приналежність), і в разі його відчуження вони, за загальним правилом, також переходять у власність набувача.

Відповідно до частини першої статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 381 ЦК України).

Із аналізу наведених норм права випливає, що до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол та ін.) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження. Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом.

Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю, а отже, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і становлять з будинком одне ціле. Тому при відчуженні житлового будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенесення попереднім власником.

Таким чином, з наведених норм права випливає, що ОСОБА_7 розпорядилася за життя на свій розсуд саме частинами садиби, яка перебувала у її власності як цілий об'єкт нерухомості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що за договором дарування від 04 серпня 1995 року вона набула на праві власності 7/10 жилого будинку із надвірними спорудами не спростовують висновків судів.

Суд першої інстанції, дослідивши докази відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року, виклав мотиви і висновки відмови у позові.

Суд першої інстанції виходив з того, що довідка - характеристика БТІ (а.с.10), на яку посилалася позивач на обґрунтування своїх вимог, не є доказом, що за договором дарування ОСОБА_7 бажала подарувати ОСОБА_3 всі надвірні споруди.

Суд першої інстанції встановив, що згідно із вказаною довідкою ОСОБА_7 виявляла намір подарувати без зазначення конкретної особи.

Суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_3, що ОСОБА_7 бажала подарувати ОСОБА_4 саме 3/10 частин жилого будинку, оцінивши докази в сукупності.

Суд зазначив, що право власності на частину будинку з надвірними спорудами ОСОБА_4 набула на підставі договору дарування від 22 вересня 2005 року, а не заповіту від 20 листопада 1995 року.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що згідно з витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 вересня 2005 року, власниками об'єкта по АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 (3/10 частки) та ОСОБА_3 (7/10 частки).

Цей витяг містить чіткий опис об'єкта без визначення будь-яких часток власників і свідчить, що будівлі і споруди станом на 20 вересня 2005 року знаходилися у спільній частковій власності ОСОБА_8 та ОСОБА_3

Погодившись із такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційного скарги, зазначив, що положення частини третьої статті 388 ЦК України можуть бути застосовані, коли особа, яка вважає себе власником майна, доведе своє право власності на таке майно, яке вибуло поза її волею.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надала доказів для визнання недійсним договору дарування частини будинку.

Посилання апеляційного суду на статті 387, 388 ЦК України не впливає на висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним на підставі статей 215, 216 ЦК України.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у позові, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І.Усик