Провадження № 2/331/716/2018
Справа № 331/2133/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2018 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,
при секретарі - Постарнак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), про зняття арешту з майна, третя особа Олександрівський відділ Державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул.. Залізнична, буд. № 9 «а»),-
Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 30.11.2017 року, ухваленим по справі № 313/639/17, за ним визнано право власності на автомобіль «ВАЗ-21124», державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607.

Однак він не зміг провести державну реєстрацію права власності транспортного засобу у звязку з тим, що на зазначений автомобіль накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 53583863 з примусового виконання виконавчого листа № 331/4516/15, виданого 09.03.2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості.

На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 220, 321, 328, 391, 392 ЦК України, просить суд зняти арешт з автомобіля ВАЗ-21124», державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607 16.10.2017 року.

Позивач надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутністю зазначивши, що на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач по справі ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, хоча про час день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення. Причини неявки суду не повідомив, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надав.

Представник Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області у судове засідання не зявився, але надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. (а.с. 45-46).

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, згідно з вимогами ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Прийнявши до уваги заяву позивача, суд ухвалою від 12 липня 2018 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено у підготовче судове засідання на 24 травня 2018 року. (а.с. 18-19)

21.05.2018 року від Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що при накладенні арешту на майно боржника ВДВС є посередником між особою, в інтересах якої накладається арешт та особою, на майно якої накладається арешт, тому відділ ВДВС є неналежним відповідачем по справі. (а.с. 27-34)

Ухвалою суду від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про зняття арешту з автомобіля, залишено без розгляду; залучено Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, про зняття арешту з автомобіля; відкладено підготовче провадження по справі до 14 червня 2018 року. (а.с. 37-38)

Ухвалою суду від 14 червня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 59)

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що в Олександрівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебувало на виконанні виконавче провадження № 53583863 з примусового виконання виконавчого листа № 331/4516/15, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 09.03.2017 року на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості.

В рамках зазначеного виконавчого провадження 20.03.2017 року державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, зокрема на транспортний засіб ВАЗ 21124, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607, реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2. (а.с.10, 29-32)

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року по справі № 313/639/17 визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля - легкового хетчбек марки ВАЗ 21124, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607, реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, укладений 04 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль легковий хетчбек марки ВАЗ 21124, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607, реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК № 616972, виданого Запорізьким ВРЕР № 2 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 29.03.2012 року. (а.с. 7-9)

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено 04.05.2012 року, тобто майже за пять років до накладення арешту на все майно ОСОБА_2

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з заявою про зняття арешту з автомобілю. Проте, листом начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у задоволенні його заяви було відмовлено з посиланням на те, що обставина, яка зазначена в заяві не підпадає під вичерпний перелік обставин, передбачений ст.. 59 Закону України «Про виконавче провадження», за яких виконавець зобовязаний зняти арешт з майна боржника. (а.с. 10)

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а, відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однією з таких підстав є рішення суду про визнання права власності у відповідності до ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положення ст.319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику.

Пунктом 6 ч. 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

За вказаних обставин, підстав для наявності заборони відчуження (арешту) майна позивача суд не знаходить і вважає, що наявність такого арешту перешкоджає йому у вільному розпорядженні своїм майном.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, право власності на яке він набув в установленому законом порядку, шляхом зняття арешту з транспортного засобу марки ВАЗ 21124, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607, реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК № 616972, виданого Запорізьким ВРЕР № 2 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 29.03.2012 року.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60 Закону України « Про виконавче провадження», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) задовольнити.

Зняти арешт з транспортного засобу марки ВАЗ 21124, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1607, реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2, накладений Олександрівським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 20.03.2017 року в рамках виконавчого провадження № 53583863.

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2018 року.

Сторонам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

12.07.2018