Справа №487/2751/17 13.07.2018
Провадження №22-ц/784/1042/18
Провадження 22-ц/784/1042/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

13 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- представника відповідача Варфоломєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва ухвалене 16 квітня 2018 року о 16.04 год. суддею цього ж суду Кузьменком В.В., у справі №487/2751/17 за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що починаючи з жовтня 1997 року працював у Миколаївському морському торгівельному порту на різних посадах. В червні 2013 року був переведений на посаду заступника начальника відділу механізації до ДП «Адміністрація морських портів України».

23 серпня 2016 року був переведений на посаду заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом відповідача №120 від 08 лютого 2017 року його попереджено про скорочення займаної ним посади та наступне звільнення з 10 квітня 2017 року, про що останній ознайомився засвідчивши це своїм підписом. В цей же день позивача ознайомлено з переліком вакантних посад, які не підходили йому за фахом, досвідом та кваліфікацією. Надалі протягом всього часу з моменту повідомлення про скорочення по день фактичного звільнення вакантних посад відповідачем запропоновано не було.

10 квітня 2017 року наказом начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» № 213/о його було звільнено з посади заступника начальника з технічної частини відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату.

Посилаючись на наведене, а також на те, що звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства, без завчасного попередження профспілкової організації та без надання попередньої згоди профспілкової організації, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 10 квітня 2017 року №213/о про звільнення ОСОБА_4 з посади заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 290307 грн. 30 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ДП «Адміністрація морських портів України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом встановлено обставини, які не відповідають матеріалам цивільної справи, порушенні норми матеріального та процесуального права, просило про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 працював в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення.

Наказом т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» «Про внесення змін до штатного розпису» № 120 від 08 лютого 2017 року скорочено із штатного розпису з 10 квітня 2017 року посаду заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення.

В цей же день, позивачу був наданий для ознайомлення перелік вакантних посад по Миколаївській філії ДП «Адміністрації морських портів України» та на підприємстві в цілому, станом на 08 лютого 2017 року від переведення на які позивач відмовився.

Наказом начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» «Про припинення трудового договору» №213/о від 10 квітня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з скороченням штату звільнено ОСОБА_4 з посади заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Відповідач хоча і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців, і які існували на день звільнення.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, з часу попередження позивача про звільнення і протягом наступних двох місяців, перелік вакантних посад оновлювався.

Таке підтверджується і листом начальника відділу персоналу та організації праці № 18-06/11-530 від 01 листопада 2017 року, в період з 03 березня по 24 липня 2017 року, із змісту якого вбачається, що на час звільнення позивача, була вакантною посада заступника начальника інженерної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Однак така посада не була запропонована позивачу.

Доказів про те, що вказана посада не відповідала освітньо-кваліфікаційному рівню позивача, відповідач не надав, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є його обов'язком.

В матеріалах справи відсутні фактичні дані про надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві в цілому вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів, які з'являлись до моменту звільнення.

За таких обставин висновок суду про невиконання відповідачем обов'язку, передбаченого ст. 492 КЗпП України, є правомірним.

Крім того, слід погодитись з висновком суду про незаконність звільнення позивача й у зв'язку відсутністю згоди на це органу профспілки.

Так, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша ст. 43 КЗпП України).

Позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Відповідач 25 вересня 2017 року звернувся до профспілки із письмовим поданням, а тому це питання вирішується при розгляді справи по суті.

Зі змісту протоколу засідання профкому вбачається, що профспілковий орган відмовив ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване порушенням вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, невиконання ст.ст.40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому.

В даному рішенні профспілкового комітету містяться посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин з деталізованим правовим обґрунтуванням свого рішення, що відповідає критеріям обґрунтованості у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

За наведених обставин посилання відповідача на те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не обґрунтована, є безпідставними.

Встановивши факт незаконного звільнення працівника з роботи, суд першої інстанції на підставі ст. 235 КЗпП України правомірно поновив його на попередній посаді та стягнув втрачений заробіток за час вимушеного прогулу, правомірність нарахування якого відповідач не оспорює.

Доводи відповідача про дотримання положень ст.49-2 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення позивача з приводу наявних вакансій на підприємстві в цілому протягом двох місяців та на день звільнення, в той час як такі вакансії були, що підтверджується наведеною вище інформацією від 01 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2018 року без змін.

Поновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2018 року, зупиненого на підстави ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 16.07.2018 р.