П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року м. Рівне

Справа № 560/935/17

Провадження № 22-ц/787/973/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ковальчук Н. М.,

суддів - Бондаренко Н. В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Тхоревський С. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 березня 2018 року у складі судді Сидоренко З.С., ухвалене в м. Дубровиця Рівненської області о 12 год. 52 хв., повний текст рішення складено 29 березня 2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, в якому просив встановити постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки, яка перебуває у його власності, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2, по лінії шириною 4,0 м, довжиною 43,58 м, зі сторони вул.Шевченка у м.Дубровиця Рівненської області, відповідно до зони дії сервітуту, встановленого Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 і на яку поширюється його право постійного земельного сервітуту право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 і призначена для ведення особистого селянського господарства, яка, проте, не має проїзду та проходу до вул.Шевченка у м.Дубровиця, де проходить дорога загального користування, оскільки оточена з усіх сторін іншими земельними ділянками, і саме тому між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. У зв'язку з тим, що земельна ділянка, по якій мав бути встановлений земельний сервітут, 09 березня 2017 року була відчужена ОСОБА_2, котра як власник земельної ділянки не погоджується підписувати Технічну документацію, він змушений звернутися до суду.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 березня 2018 року вказаний позов задоволено. Встановлено постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право ОСОБА_1 постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки, яка перебуває у його власності, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2, по лінії шириною 4,0 м, довжиною 43,58 м, зі сторони вул.Шевченка у м.Дубровиця Рівненської області, відповідно до зони дії сервітуту, встановленого Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_1 право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області. Захід забезпечення позову, застосований ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року, діє протягом дев'яносто днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано передбаченим законом правом користування чужим майном (сервітут) щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Судом також враховано, що нормальне господарське використання позивачем своєї земельної ділянки неможливе без обмеження земельним сервітутом, і таке задоволення потреб позивача не є обтяжливим для відповідача, з огляду на те, що дана частина земельної ділянки вже використовувалася позивачем для проходу та проїзду задовго до купівлі її відповідачем.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги її показів про те, що позивач ОСОБА_1 не звертався до неї з договором про укладення сервітуту, не направляв їй жодної технічної документації. Стверджує, що договір земельного сервітуту, який поданий позивачем до суду, підписаний не нею, а невідомою особою, про що вона засвідчила під час допиту в якості свідка. Звертає увагу, що при цьому суд відхилив клопотання її представника про долучення до справи витягу з реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0000075 від 15.02.2018р. по факту використання ОСОБА_1 завідомо підробленого документа за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Заперечує факт визнання її представником ОСОБА_4 позовних вимог частково та вказує на те, що в судових дебатах останній просив відмовити в позові у повному обсязі. Доводить, що дорога, сервітут на право проїзду якою встановлено оскаржуваним рішенням, є лише в технічній документації землеустрою, виготовленій на замовлення позивача, але в наявності такої дороги не існує, і на вказаному місці знаходиться присадибна ділянка, на якій вирощуються сільськогосподарські культури та ростуть дерева. Звертає увагу, що місцевий суд не дав оцінки тій обставині, що на тій частині ділянки, на яку встановлено сервітут, нею розпочато будівництво гаража, при чому це будівництво на час розгляду справи місцевим судом уже тривало, і проводилося воно відповідно до будівельного паспорта № 77 від 06.09.2017р. та схеми забудови земельної ділянки і було зупинено після отримання ухвали про вжиття заходів забезпечення позову. Вказує, що сервітут на право проїзду транспортним засобом, який встановлюється, за нормами чинного законодавства, повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки і проходити лише по наявному шляху, в той час, як по тій частині, на яку позивач прагне встановити сервітут, взагалі відсутній будь-який шлях. Окрім цього зазначає про порушення норм процесуального права, які виявились у безпідставному і невмотивованому відхиленні доказів щодо підробки договору сервітуту, щодо фактичної відсутності шляху, щодо відмови в клопотанні про призначення експертизи, тим самим порушивши принцип змагальності сторін. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,12 га, за кадастровим номером НОМЕР_3, яку він 22 лютого 2017 року придбав у ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О. П.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку, господарських приміщень та земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1. Зазначене нерухоме майно належить ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 9 березня 2017 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О. П. Земельна ділянка, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку з господарським спорудами є площею 0,10 га за кадастровим номером НОМЕР_2.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 в яких просив встановити постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до своєї земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтував тим, що до своєї ділянки, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, не має проїзду та проходу до вул.Шевченка м.Дубровиця, де проходить дорога загального користування. З попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_3 у нього була домовленість, про встановлення земельного сервітуту по земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2, про що вони 22 лютого 2017 року уклали письмовий договір, а також у ПП "Дубровицьке земельно-кадастрове бюро" замовив Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельного сервітуту. 09 березня 2017 року ОСОБА_3 продала житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 для відповідачки, і остання відмовляється погоджувати договір сервітуту.

Заперечуючи проти позову, відповідачка вказала, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки при купівлі житлового будинку та земельної ділянки у ОСОБА_3 жодних обтяжень щодо цього нерухомого майна не було, і їй нічого не було відомо про попередні домовленості позивача з ОСОБА_7 Саме на тій частині земельної ділянки, яку просить ОСОБА_1 передати йому для постійного користування знаходиться недобудований будівництвом гараж і він розміщений у відповідності до затвердженого плану забудови її земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що нормальне використання позивачем його земельної ділянки неможливо без встановлення постійного та безоплатного земельного сервітуту по земельній ділянці відповідача і задоволення потреб позивача неможливо здійснити іншим способом, а такий захист прав позивача є найменш обтяжливим способом для відповідачки.

З таким рішенням суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту, які можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок визначені у ст. 99 ЗК України.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, просив встановити безоплатний прохід та проїзд автомобільним транспортом по ширині 4 м та довжиною 43,58 м до його земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що становить 174,32 м.кв..

Відповідно до статей 18-20 Земельного кодексу України, кожна земельна ділянка, незалежно від форми власності чи використання, має конкретне цільове призначення. Під цільовим призначенням земельної ділянки слід розуміти встановлені законодавством та конкретизовані відповідними органами влади допустимі межі використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, регулюється нормами Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 р. і не відноситься до підприємницької діяльності.

Згідно статті 407 ЦK України, та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ситуаційної схеми земельна ділянка ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,12 га, за кадастровим № НОМЕР_3 по лінії А - В та по лінії Г - Д межує із земельними ділянками, які за цільовим призначенням є землями особистого селянського господарства.

Ухвалюючи рішення про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідачки, яка відноситься до земель забудови, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів, що може захистити своє порушене право та задовольнити свої потреби тільки таким способом.

При цьому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції не врахував, що земельні ділянки сторін у спорі відносяться до різних цільових призначень, та не надав оцінки тому, чи не буде за таким варіантом установлення земельного сервітуту порушено право власника земельної ділянки, та чи є зазначений у позові такий вид права земельного сервітуту найменш обтяжливим для власника земельної ділянки враховуючи те, що земельний сервітут установлено безкоштовний, крім того, на земельній ділянці, що визначена судом для сервітуту, відповідачка, відповідно до затвердженого плану забудови, будує гараж. До того ж встановлений судом першої інстанції сервітут на право проходу та проїзду для ОСОБА_1 через ділянку ОСОБА_2 становить 174,3 кв.м (4 м. х 43.58 м.), що створить власнику земельної ділянки суттєві обмеження та обтяження при користуванні ділянкою, на якій розташований будинок та господарські споруди.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. ч.2 ст.402 ЦК України, де зазначено, що земельний сервітут підлягає державний реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Договір про встановлення земельного сервітуту, укладений ОСОБА_1 та попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_3 22 лютого 2017 року не зареєстрований у державному реєстрі обтяжень, а тому вказаний договір не може покладати на ОСОБА_2 будь - які зобов»язання.

Стаття 403 ЦК України визначає обсяг прав за сервітутом щодо користування особою чужим майном: сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку; особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут не підлягає відчуженню; сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном; сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений; збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

На думку апеляційного суду позивачем не доведено безальтернативності захисту прав власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту по земельній ділянці ОСОБА_2, проти встановлення якого остання заперечує.

Так, враховуючи те, що при формування кадастрової карти земель до земельної ділянки з окремим кадастровим номером має бути забезпечений доступ, позивач не використовував такий спосіб захисту своїх прав, як звернення до землевпорядних організацій для встановлення можливості проїзду до його земельної ділянки відповідно до кадастрової карти, також позивач не використовував можливість встановлення сервітуту по земельних ділянках, що мають однакове цільове призначення для сільського господарства по межі А - В та по межі Г - Д.

Враховуючи наведене та керуючись приписами цивільного та земельного законодавства, на думку апеляційного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1. ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими ; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає скасуванню, як ухвалене без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачка звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір за подачу апеляційної скарги слід стягнути з позивача на користь держави.

Згідно п. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 960(дев»ятсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 23 липня 2018 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Гордійчук С. О.