Номер провадження: 22-ц/785/5472/18
Номер справи місцевого суду: 493/1443/17
Головуючий у першій інстанції Бодашко Л. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Лопотан В.І.,

представника прокуратури Одеської області - Харітонової О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Балтської міської ради, на рішення Балтського районного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на торгівельний павільйон,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати торгівельний павільйон, розташований по вул. Уварова в м. Балті Одеської області (біля входу в міський ринок), об'єктом нерухомості, визнати за ним право власності на торгівельний павільйон (на плані позначено літ. А) загальною площею 12,4 кв.м, відповідно до технічного паспорту, розташований на земельній ділянці площею 12,4 кв.м по АДРЕСА_1, зобов'язати сектор Державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради Одеської області зареєструвати за ним право власності на вище вказане нерухоме майно та присвоїти юридичну адресу торгівельному павільйону - АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що у 2012 році Балтською міською радою йому надано дозвіл на розташування торгівельного павільйону по вул. Уварова в м. Балті Одеської області (біля входу в міський ринок). Будівництво вказаного павільйону виконувала приватна підрядна організація, під час будівництва був закладений добротний фундамент, конструкція павільйону монтувалася на місці будівництва з послідовним закріпленням до фундаменту таким чином, що торгівельний павільйон неможливо відокремити від фундаменту.

08 грудня 2016 року позивач звернувся до Балтської міської ради із заявою про присвоєння вище вказаному торгівельному павільйону юридичної адреси, на що отримав відповідь, що дане питання не виноситься на розгляд сесії у зв'язку з тим, що даний торгівельний павільйон є тимчасовою спорудою.

Вказані вище обставини позбавили позивача права в повному обсязі володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому нерухомим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив справу розглянути за його відсутності у відповідності з вимогами чинного законодавства України.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 про визнання права власності на торгівельний павільйон був задоволений у повному обсязі.

Визнано торгівельний павільйон, розташований по вул. Уварова в м. Балті Одеської області (біля входу в міський ринок), об'єктом нерухомості.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на торгівельний павільйон (на плані позначено літ. А) загальною площею 12,4 м2 відповідно до технічного паспорту, розташований на земельній ділянці площею 12,4 м2 по АДРЕСА_1.

Зобов'язано сектор Державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради Одеської області зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вище вказане нерухоме майно та присвоїти юридичну адресу торгівельному павільйону: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Котовська місцева прокуратура Одеської області в інтересах держави, в особі Балтської міської ради, подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний павільйон не є тимчасовою спорудою, а є об'єктом нерухомого майна і позивач у встановленому законом порядку набув право власності на нього.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, матеріали справи свідчать про те, що вищезазначений павільйон не є капітальною спорудою, а є тимчасовою спорудою для здійснення підприємницької діяльності, дозвіл на установку якого дав виконавчий комітет Балтської міської ради, про що мається відповідне рішення № 30 від 26.01.2012 року (а.с. 30).

У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, за загальним правилом судове рішення не є підставою виникнення права власності, оскільки за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. При цьому, позивач за такими вимогами - це особа, яка вже є власником, а відповідачем є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Однак матеріали справи не містять доказів і позивачем не доведено, що він є власником спірного нерухомого майна, право на яке порушено.

Тобто, оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами та позов у цій справі заявлено формально не для визнання права власності на нерухоме майно, а для набуття права власності на самочинно реконструйований торгівельний павільйон, то підстав для задоволення позову матеріали справи не містять.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання торгівельного павільйону об'єктом нерухомості, посилаючись на те, що ним здійснено будівництво, під час якого закладено фундамент, через що вказана споруда не є тимчасовою. При цьому, просив визнати за ним право власності на торгівельний павільйон, розташований на земельній ділянці через відмову Балтської міської ради в присвоєнні юридичної адреси вказаному об'єкту.

Однак, судом не було враховано, що згідно ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, виходячи із системного аналізу ч.2 ст. 331 ЦК України, ст. 182 ЦК України та частин 2 ст.ст. 3 та 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» всі об'єкти нерухомого майна після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, та лише після цього особа набуває право власності на неї.

З цих підстав, суд у порушення наведених норм права дійшов необгрунтованого висновку про зобов'язання сектора Державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради зареєструвати право власності на торгівельний павільйон як нерухоме майно та присвоїти йому юридичну адресу.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції невірно застосовано до виниклих правовідносин положення ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 181 ЦК України, оскільки як було зазначено вище, рішенням виконавчого комітету Балтської міської ради Одеської області від 26.01.2012 № 30 ОСОБА_4 було надано згоду на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по вул. Уварова в м. Балті (в районі БГРП «Ринок»), а не дозвіл про будівництво капітальної споруди.

Також слід зазначити, що згідно ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України, які ним сформовані 19.11.2014 при розгляді справи № 6-180цс14, та відповідно до якої, об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Тобто, наявність хоча б однієї із чотирьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

З огляду на викладене, оскільки позивачем не доведено, що будівництво здійснено ним на підставі належних дозволів та у відповідності до проекту, то слід дійти висновку про те, що судом першої інстанції за відсутності законних на те підстав, визнано право власності на самочинно реконструйований торгівельний павільйон

Суд також безпідставно послався на угоду про плату за фактичне використання земельної ділянки від 15.02.2016р., яка, виходячи з положень ст. ст. 116, 125, 126 ЗК України, не є документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою на законних підставах.

Так, відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.Згідно зі ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Отже, лише територіальна громада міста Балта в особі Балтської міської ради, як власник спірної земельної ділянки, наділена правом розпоряджатися нею.

Таким чином, оскільки наявні порушення інтересів держави, які полягають у тому, що визнання за відсутності законних підстав у судовому порядку за ОСОБА_4 права власності на торгівельний павільйон, розташований на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді, порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, то апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Разом з тим колегія судів зазначає, що незважаючи на очевидну безпідставність вимог позову та порушення інтересів територіальної громади, відповідач не заперечував проти його задоволення та просив розглядати справу без участі його представника, та у подальшому питання апеляційного оскарженнярішення суду не вирішував, що свідчить про неналежний захист державних інтересів.

Тобто, оскільки Балтською міською радою у справі неналежним чином здійснено реалізацію владних повноважень, у даному випадку, заявляючи апеляційну скаргу прокурор виступив від імені держави, в особі Балтської міської територіальної громади.

При цьому, колегією суддів враховано, що згідно із п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 3 ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Отже, лише територіальна громада міста Балта в особі Балтської міської ради, як власник спірної земельної ділянки, наділена правом розпоряджатися нею.

Таким чином, оскільки наявні порушення інтересів держави, які полягають у тому, що визнання за відсутності законних підстав в судовому порядку за ОСОБА_4 права власності на торгівельний павільйон, розташований на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді, то колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на торгівельний павільйон відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь прокуратури Одеської області, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 940 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Балтської міської ради, задовольнити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права власності на торгівельний павільйон відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь прокуратури Одеської області, 65026, м. Одеса, вул.Пушкінська, 3, р/р 0564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, , судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 940 грн. (дев'ятсот сорок гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 16.07.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра