Справа № 463/1873/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5427/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року м.Львів

Справа № 463/873/16

Провадження № 22ц/783/5427/17

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_8

на рішення Личаківського районного суду м.Львова, ухваленого у м.Львові 21 червня 2017 року (суддя Леньо С.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_8 до Львівської міської ради, Відділу Держгеокадастру у м.Львові, ОСОБА_5,

з участю третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_10

про визнання незаконним та скасування ухвали і державного акту,

встановив:

ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради № 1815 від 15 травня 2008 року в частині надання у власність відповідачу ОСОБА_5 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку № 80а на вулиці Старознесенській у м. Львові, який є виділеним з будинку № 80 на вказаній вулиці, та визнання незаконним і скасування державного акту серії ЯЖ № 911436 від 5 травня 2009 року про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку № 80 а на вулиці Старознесенській у м. Львові, виданого на підставі ухвали Львівської міської ради № 1815 від 15 травня 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що разом із третіми особами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є співвласником житлового будинку № 82 у м. Львові. Межі земельної ділянки, яка виділена у власність відповідачу згідно з оскаржуваною ухвалою та державним актом, вона не погоджувала, у звязку з чим така межа встановлена по будинку, який нею (позивачем) збудовано самочинно. Вважає, що тим самим оскаржувана ухвала та державний акт порушує її права як суміжного землекористувача, у звязку з чим просить визнати їх незаконними та скасувати.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року відмовлено в позові ОСОБА_8 до Львівської міської ради, Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, ОСОБА_5, з участю третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання незаконною і скасування ухвали № 1815 від 15 травня 2008 року в частині надання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки, визнання незаконним і скасування (визнання недійсним) державного акту серії ЯЖ № 911436 від 5 травня 2009 року на право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є співвласником житлового будинку № 82 у м. Львові. Межі земельної ділянки, яка виділена у власність відповідачу згідно з оскаржуваною ухвалою та державним актом, вона не погоджувала, у звязку з чим така межа встановлена по її будинку. Вважає, що зазначені ухвала та державний акт порушують її права як суміжного землекористувача. Вказує, що межі земельної ділянки узгоджені з іншими співвласниками будинковолодіння № 82 на вул. Старознесенській у м.Львові ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Стверджує, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року встановлено межу між земельними ділянками будинків № 82 та № 80, за яким така межа проходить на відстані від 0,6 до 1,7 м від самочинно збудованого будинку і під час підписання акту відповідачі протиправно змінили цю межу таким чином, що проходить вона по стіні будинку. Зазначає, що акту узгодження меж не підписувала і в такому акті про неї не згадується. Вказує, що здійснене нею самочинне будівництво не узаконене, право власності на будівництво не зареєстроване, однак це не є перешкодою для скасування оскаржуваної ухвали та державного акту, оскільки за такими документами межа проходить безпосередньо по стіні самочинно збудованого будинку, що виключає можливість його обслуговування.

В судовому засіданні представники ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, просить таке залмишити без змін, апеляційну скаргу відхилити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5, її представник та представник Львівської міської ради, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, просять апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на момент прийняття оскаржуваної ухвали визначався Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26 травня 2004 року. Відповідно до п. 2 цього Порядку в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали, проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення.

Системний аналіз положень ст. ст. 116, 118 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», який є спеціальним законодавчим актом у сфері землеустрою, а також п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок свідчить про те, що за рішенням органу місцевого самоврядування без розробленого проекту щодо відведення земельних ділянок, в межах норм приватизації, безоплатно у власність передаються ті земельні ділянки, межі яких визначено в натурі, без зміни їх цільового призначення.

Відповідно до приписів ЗК України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами (ч. 1, п. «б» ч. 2 ст.198 ЗК України). Кадастровий план земельної ділянки, яким в тому числі погоджено її межі складено у 2007 році ( т.1 а.с.119).

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що земельні ділянки передані у власність відповідачу ОСОБА_5 без зміни їх цільового призначення.

Висновком від 19 жовтня 2007 року (т.1 а.с.62) Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради погодило передачу у приватну власність відповідачу ОСОБА_5 земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку № 80а на вулиці Старознесенській у м. Львові.

Сторони у справі не оспорюють, що будинок, по стіні якого проходить межа земельної ділянки переданої відповідачу, збудований самочинно. Представники позивача в судовому засіданні підтвердили, що таке будівництво не є узаконеним. Право власності у позивача не зареєстровано.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є акти прийому нерухомого майна до експлуатації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У розумінні частини 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органом будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Під час розгляду цивільної справи № 6-130цс13 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

В підсумку суд першої інстанції зазначив, що з огляду на те що будинок, по стіні якого проходить межа, не може вважатись обєктом цивільних прав, немає підстав для висновку, що встановлення межі по його стіні є порушенням прав позивача, оскільки остання в розумінні норм цивільного законодавства може вважатись лише власником будівельних матеріалів.

З такими висновками суду повністю узгоджуються положення ст. 3 ЦПК України, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

В свою чергу, обєктом захисту може виступати лише обєкт цивільних прав. Оскільки будинок, який збудовано самочинно не може вважатись обєктом цивільних прав, він також не може виступати обєктом захисту у спосіб, яким обмежується право суміжного землекористувача на отримання земельної ділянки у власність, тобто у спосіб скасування ухвали Львівської міської ради від 15 травня 2008 року.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Під час розгляду цивільної справи № 6-92цс13 Верховний Суд України зазначив, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у справі яка розглядається, з огляду на відсутність у позивача права власності на будинок, по стіні якого проходить межа і який не вважається обєктом цивільних прав справедливої рівноваги шляхом скасування ухвали Львівської міської ради від 15 травня 2008 року дотримано не буде, оскільки можливість виникнення права власності у відповідача ОСОБА_5 на земельну ділянку не може ставитись в залежність від дій суміжного землекористувача, якою незаконно здійснено будівництво будинку і якою таке будівництво не узаконене протягом більш як 9 років з моменту прийняття оскаржуваної ухвали. Тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної від 15 травня 2008 року.

Мотиви позову про те, що акт узгодження меж (т.1 а.с.84) позивачем не підписувався правового значення не мають, оскільки такий акт підписано іншими співвласниками будинку позивача - третіми особами у справі. Саме останні починаючи з 2005 і на момен підписання акту відповідно до довідки Управління земельних ресурсів у м. Львові від 4 грудня 2007 року (т.1 а.с.209) є фактичними землекористувачами земельної ділянки біля будинку № 82 на вулиці Старознесеиській у м. Львові.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність необхідності погоджувати межу земельної ділянки саме з позивачем, яка не надала будь-яких документів, які б підтверджували її право відносно земельної ділянки. Оскільки межа земельної ділянки погоджена із суміжними землекористувачами, немає підстав для висновку, що Львівська міська рада під час прийняття оскаржуваної ухвали повинна була враховувати межу згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року, не говорячи вже про те, що предметом розгляду у ній справі не було встановлення меж земельної ділянки, а було усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

З урахуванням того, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, за відсутності підстав для скасування такого, суд першої інстанції зробив висновок, що вимогу про скасування державного акту від 5 травня 2009 року також належить залишити без задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, який зробив висновки, які виключають один одного, вибірково провів аналіз наявних у справі доказів.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 цього Кодексу визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом частин першої, другої, шостої - десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в України», п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України, в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади. Тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 ЗК України.

Згідно з пунктом 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Зазначені процедурні питання врегульовані також Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі.

Під час приватизації земельної ділянки відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою і договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року за № 354/3647, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку включають, зокрема визначення меж земельної ділянки. Погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками те землекористувачами передбачено статтею 198 ЗК України при виконанні кадастрової зйомки як комплексу робіт, що виконуються для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування здійснюється відповідно до Закону України «Про землеустрій».

Відповідно до частини 1 статті 25 цього Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. До видів документації із землеустрою, відповідно до пункту «д» частини 2 цієї статті відноситься проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Встановлено, що ОСОБА_8 (до укладення шлюбу - Віпшовська, ОСОБА_4) є власником 1/8 частини будинку №82 на вулиці Старознесенській у м.Львові та належних до нього господарських споруд, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 1997 року (т.1 а.с.184).

Відповідно до рішень Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2004 року (т.1 а.с.38-39) та Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2010 року (т.1 а.с.135-137) іншими співвласниками цього будинку є ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яким належить 3/4 та 1/8 його частин відповідно.

ОСОБА_5 успадкувала половину житлового будинку № 80 та господарських будівель на вулиці Миронюка (тепер-Старознесенська) у м.Львові після смерті ОСОБА_11, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину від 10 березня 1986 року (т.1 а.с.208).

ОСОБА_5 провела реконструкцію будинку та прибудову до нього. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 680 від 9 серпня 2007 року, з урахуванням змін, внесених розпорядженням № 705 від 17 серпня 2007 року, затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість завершити самовільно розпочату реконструкцію будинку № 80 на вул. Старознесенській з прибудовою і влаштуванням мансардного поверху та присвоєння частині будинку, що належить ОСОБА_5, окремого будинкового номера 80а згідно з поданою проектною та технічною документацією (т.1 а.с.66-67). 18 квітня 2014 року після завершення самовільно розпочатої реконструкції будинку ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № 80а по вул. Старознесенська у м. Львові (а.с. 121).

Відповідно до оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 15 травня 2008 року ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м та в оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 550 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Старознесенська, 80а. На підставі цієї ухвали відповідачу ОСОБА_5 видано Державний акт на право власності на земельну ділянкусерії ЯЖ № 911436, який оспорюється позивачем (т.1 а.с.55,56,58,118).

Встановлено, що ОСОБА_5 не проводила погодження меж земельних ділянок із позивачем, хоч право власності останньої на 1/8 частину будинку № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові на час виникнення спірних правовідносин існувало і не припинене у встановленому законом порядку. Разом з тим, вона погодила межу земельних ділянок з іншими співвласниками цього будинку - ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Відповідно до положень статті 30 ЗК України в редакції 1990 року, який був чинний на час набуття позивачем права власності на частину будинку № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів.

Відповідно до архівної виписки М-366 від 15 березня 1989 року вбачається, що за будинком № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові закріплена земельна ділянка 3020,0 кв.м (т.1 а.с.105,183).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про порядок користування земельною ділянкою і реальний поділ будинковолодіння; зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, проведено поділ земельної ділянки для обслуговування будинковолодіння № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові між співвласниками будинковолодіння (сторонами у справі) із залишенням частини земельної ділянки у спільному користуванні (т.1 а.с.135-137). Зазначене рішення суду виконане (т.1 а.с.141-142).

Вказаним спростовуються відомості довідки №40/01-14/2442 від 4 грудня 2002 року, виданої Управлінням земельних ресурсів у м.Львові про те, що земельна ділянка на вулиці Старознесенській,82 знаходиться у фактичному користуванні громадян ОСОБА_9 і ОСОБА_10 без вказівки ініціалів цих осіб, а також підстави видачі такої довідки (т.1 а.с.209).

При виготовленні технічної документації для приватизації земельної ділянки та кадастрового плану цієї ділянки у 2007 році ОСОБА_5 погодила її межі із ОСОБА_9 і ОСОБА_10, що свідчить про те, що вона визнавала необхідність такого погодження із суміжними землекористувачами, однак для одержання згоди на узголдення межі вона не зверталася до позивача, яка також є суміжним землекористувачем ОСОБА_5 (т.1 а.с.71-74,83-84,119-120).

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що за будиноковолодінням № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові для його обслуговування закріплена земельна ділянка. Вказане будинковолодіння межує із будинком № 80а на цій вулиці. Право на користування земельною ділянкою перейшло до позивача разом з переходом права на частину зазначеного будинковолодіння на умовах користування нею попереднім власником (спадкодавцем ОСОБА_12А.). Згодом судовим рішенням визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння із залишенням частини земельної ділянки у їх спільному користуванні. При порушенні ОСОБА_5 питання про приватизацію земельної ділянки біля будинку № 80а вона повинна була погодити межі цієї ділянки зі всіма співвласниками будинку № 82. Межі із співвласниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погоджено. Із співвласником ОСОБА_8 межа не погоджена, чого не заперечує ОСОБА_5, посилаючись на те, ОСОБА_8 не є власником самовільно перебудованої частини будинку. З цією позицією відповідача погодився і суд першої інстанції.

Відтак, є встановленим, що при виконанні кадастрової зйомки як комплексу робіт, що виконуються для визначення та відновлення меж земельних ділянок при оспорюваній приватизації, позивачеві не пропонувалося погодити межу суміжних землекористувачів шляхом підписання акта узгодження меж земельної ділянки, оскільки в такому акті відсутнє прізвище ОСОБА_8 Цього не заперечує і відповідач ОСОБА_5 З урахуванням встановленого, належить зробити висновок, що при складанні технічної документації для приватизації земельної ділянки відповідачем ОСОБА_5 вимоги ст.198 ЗК України не були виконанні та межу земельної ділянки не пропонувалося узгодити ОСОБА_8- суміжному землекористувачеві.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 є співвласником будинковолодіння № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові. Проведення нею самочинної реконструкції будинку не породжує її права на самочинну прибудову, але не припиняє права власності на частину будинку, набуту у встановленому законом порядку. Докази про припинення права власності позивача на 1/8 частину будинку, набуту нею в порядку спадкування, відсутні.

Питання самочинного будівництва, здійсненого позивачем, не є предметом спору і колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в тій частині, що позивач не є власником нерухомого майна, їй належать лише будівельні матеріали, а також того, що у неї не виникло право користування земельною ділянкою для обслуговування належною їй часткою будинковоолодяння № 82 на вулиці Старознесенській у м.Львові.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про підставність апеляційної скарги та позову, які підлягають до задоволення, оскільки оскаржувана ухвала про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки прийнята за відсутності згоди на погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем (позивачем), кадастрова зйомка проведена без пропозиції позивачу погодити межу земельної ділянки. Відповідно до частин 3 і 5 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам, законним інтересам інших громадян.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади. Тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 ЗК України. Оскільки оскаржувана ухвала прийнята з порушенням закону, вимоги про її скасування та виданого на її підставі державного акту про право власності на землю підлягають до задоволення.

Це не суперечить конституційним та конвенційним принципам щодо здійснення права власності, практику Верховного Суду України, на що посилався суд першої інстанції, оскільки положення Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, наведена судом практика Європейського суду з прав людини, практика Верховного Суду України відноситься до регулювання правовідносин іншого характеру.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 1815 від 15 травня 2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку № 80а на вулиці Старознесенській у м.Львові.

Визнати недійсним Державний акт серії ЯЖ № 911436 від 5 травня 2009 року про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку № 80а на вулиці Старознесенській у м.Львові, виданий на підставі ухвали Львівської міської ради № 1815 від 15 травня 2008 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 9 липня 2018 року.

Головуючий

Судді