Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 345/4159/13-ц

провадження № 61-19356 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: Калуська міська рада, Державна реєстраційна служба Калуського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Рожковецький Ігор Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

13 квітня 2016 року у складі судді Кардаш О. І. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа - Калуська міська рада, про визнання об'єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, поділ земельної ділянки.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала узареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01 травня 1999 року, який було розірвано за рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2012 року.

Ще до їх одруження, ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1. На час їхнього одруження, відповідачем було зведено цокольне приміщення. В

2003 році вони разом почали закуповувати будівельні матеріали: цеглу, ліс, металічні конструкції, матеріали для покриття даху, вапно, цемент, пісок, камінь тощо. У 2009 році вони продовжили будівництво вказаного будинку, збудували на першому поверсі три ізольовані житлові кімнати, кухню, ванну кімнату, санвузол. У цих кімнатах здійснені штукатурні роботи, проведено електричну розводку, будинок підключений до електромережі, поставлені віконні склопакети. Крім того, в цокольному приміщенні були здійснені штукатурні роботи, придбано двоє металічних дверей, дерев'яні вікна, утеплено стелю пінопластом.

Станом на травень 2013 року готовність незавершеного будівництва складає 63 відсотки, загальна площа 142,6 кв.м, що становить 491 661,00 грн.

Відповідач відмовляється добровільно провести поділ зазначеного майна, а тому просила: визнати об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області спільною сумісною власністю подружжя; провести поділ указаного об'єкта незавершеного будівництва, визнавши за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частини на нього; поділити земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 у

м. Калуші Івано-Франківської області між нею та відповідачем, з урахуванням виділеної їй конкретної частини об'єкту незавершеного будівництва.

Під час розгляду справи, ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали та виконані роботи, вкладені в незавершене будівництвом будинковолодіння, готовністю 63 відсотки, вартістю 245 830,50 грн, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області та визнати за нею право власності на 1/2 їх частину.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

27 вересня 2013 року позовну вимогу ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області залишено без розгляду.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано будівельні матеріали та виконані роботи, вкладені у незавершене будівництвом будинковолодіння по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та виконаних робіт, вкладених в незавершене будівництвом будинковолодіння по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області, готовністю 63 відсотки, вартістю 245 830,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

17 вересня 2014 року заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Судом до участі у справі залучено ОСОБА_4, як третю особу.

Крім того, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила суд: визнати незавершений будівництвом будинок без врахування цокольного приміщення, який розташований по АДРЕСА_1 в м. Калуші Івано-Франківської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини спірного незавершеного будівництвом будинку без врахування цокольного приміщення.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Державна реєстраційна служба Калуського міськрайонного управління юстиції, про визнання договору дарування, свідоцтва про право власності недійсними, скасування державної реєстрації. Судом до участі у справі третьою особою залучено приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Рожковецького І. В.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що у процесі розгляду справи про визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та його поділ їй стало відомо, що спірне будівництво відчужене її колишнім чоловіком ОСОБА_2 на користь своєї

матері - ОСОБА_3 за договором дарування від 21 березня 2014 року.

ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірний об'єкт будівництва, оскільки він є спільною сумісною власністю подружжя, та йому достеменно було відомо про наявність судової справи щодо його поділу.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір дарування об'єкта нерухомого майна - незавершеного будівництва, готовністю 73 відсотки, та земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Рожковецьким І. В., скасувати державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна та земельної ділянки від

21 березня 2014 року.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

09 листопада 2015 року цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Калуська міська рада, ОСОБА_4 про визнання об'єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Державна реєстраційна служба Калуського міськрайонного управління юстиції, про визнання правочину та свідоцтва недійсними, скасування реєстрації договору дарування та свідоцтва про право власності об'єднано в одне провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

13 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об'єкт незавершеного будівництвом житлового будинку без урахування цокольного приміщення, розташований по АДРЕСА_1 в

м. Калуші Івано-Франківської області спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини об'єкту незавершеного будівництвом житлового будинку без урахування цокольного приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 в м. Калуші Івано-Франківської області.

Визнано недійсним договір дарування об'єкту нерухомого майна - незавершеного будівництва, готовністю 73 відсотки, об'єкта житлової нерухомості та земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, що знаходяться по АДРЕСА_1 в м. Калуші Івано-Франківської області, укладений 21 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Івано-Франківської області

Рожковецьким І. В.

Скасовано державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого

майна - незавершеного будівництва, готовністю 73 відсотки, об'єкт житлової нерухомості та земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, які знаходяться по АДРЕСА_1 в м. Калуші Івано-Франківської області, індексний № 11829704 від 21 березня 2014 року на ім'я ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн витрат за проведення будівельно-технічної експертизи та 2 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 в м. Калуші, готовністю 73 відсотки, побудований за час спільного проживання сторін , без урахування цокольного приміщення, а тому відповідно до частини першої статті 70 СК України ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 його частини без урахування цокольного приміщення. Ураховуючи належність ОСОБА_1 1/2 частини у праві власності на спірний незавершений будівництвом будинок, договір щодо його відчуження, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21 квітня 2014 року, суд вважав недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 травня

2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

13 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що незавершений будівництвом будинок без врахування цокольного приміщення, що розташований по АДРЕСА_1 в м. Калуші, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачу ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 його частини без врахування цокольного приміщення, є законним та обгрунтованим. Оскільки спірне майно було відчужено поза її волею, з порушенням вимог законодавства, обгрунтованим є рішення суду про визнання недійсним договору дарування будинку готовністю 73 відсотки та земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Калуші, а також скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна та земельної ділянки від 21 березня 2014 року.

У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, у якій заявник просив скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1

Касаційна скарга обгрунтована тим, що спірний об'єкт нерухомості був побудований його батьками до реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 не приймала участі у його будівництві та фінансуванні. Суди не встановили час припинення ведення сторонами спільного господарства, джерела фінансування спірного будівництва, не перевірили виконання позивачем вимог частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо внесення відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду при поділі неподільної речі. До моменту прийняття будинку в експлуатацію він є сукупністю будівельних матеріалів, а тому предметом позову можуть бути виключно будівельні матеріали, вимоги щодо яких і заявляла ОСОБА_1 в уточнюючій позовній заяві. Договір дарування є чинним, оскільки сторонами при його укладенні не було порушено вимог закону, доказів належності спірного незавершеного будівництвом житлового будинку, позивачем не надано.

Суди попередніх інстанцій, визнавши недійсним в повному обсязі договір дарування, вийшли за межі розгляду спору, оскільки позивач відмовилася від позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку. Крім того, за позивачем визнано право власності лише на частину спірного об'єкту незавершеного будівництва, однак договір дарування визнано недійсним повністю.

У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій вона просила скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1, а також скасувати ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2015 року та від 28 грудня 2015 року.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що вона є власником незавершеного будівництвом будинку (готовність 73 відсотки), а також земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Калуші Івано-Франківської області, які були подаровані їй її сином. Жодних порушень закону при укладенні договору дарування не було. Суд не зазначив жодних підстав для визнання договору недійсним. При цьому відсутні правові підстави для визнання недійсним усього правочину, ураховуючи, що за ОСОБА_1 визнано право власності лише на

1/2 частини незавершеного будівництвом будинку, без цокольного поверху. Крім того, суди не надали належної оцінки доказам у справі щодо будівництва будинку її чоловіком.

Також зазначала, що суд незаконно наклав арешт на її майно ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2015 року, оскільки ОСОБА_1 немає ніякого відношення до спірного будівництва. Крім того, суд першої інстанції порушив її право на розгляд об'єднаної справи спочатку та ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2015 року неправомірно відмовив їй у задоволенні відповідного клопотання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від

03 травня 2017 року.

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу, обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на об'єкт незавершеного будівництва

28 жовтня 2013 року, а тому вона має право на визнання права власності на частину об'єкту незавершеного будівництва, а не лише на будівельні матеріали. Вимоги щодо земельної ділянки були залишені без розгляду лише щодо її поділу, в частині визнання недійсним договору дарування такої земельної ділянки позовні вимоги нею не змінювались. Судами попередніх інстанцій правильно установлено період здійснення спірного будівництва, а також надано обгрунтовану оцінку доказам відповідачів щодо здійснення спірного будівництва за кошти батьків її чоловіка. До одруження з ОСОБА_2 був зведений лише цокольний поверх, жилий поверх збудовано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя. У 2003 році вона вийшла на роботу, її чоловік ОСОБА_2 їздив на заробітки, поступово вони придбавали будівельні матеріали, з 2008 року розпочали будівництво, у 2009 році звели та накрили будинок і до липня 2012 року проводили внутрішні будівельні роботи.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційних скаргах та запереченнях доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 травня 1999 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано за рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 вересня 2012 року.

Згідно з рішенням міськвиконкому № 92 від 17 квітня 1991 року

ОСОБА_2 виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Калуші Івано-Франківської області.

Судами встановлено, і зазначене не заперечується сторонами, що до реєстрації шлюбу було побудовано цокольне приміщення. Спір між сторонами стосується періоду будівництва першого поверху.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

З урахуванням встановлених судами обставин та наданих сторонами доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли законного та обгрунтованого висновку про те, що будівництво першого поверху спірного незавершеного будівництва, без урахування цокольного приміщення, здійснено сторонами за період перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у такому майна є рівними.

Доводи касаційних скарг, що спірне будівництво здійснювалось батьками ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є необгрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, і зводяться виключно до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв'язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що надані ОСОБА_8 довідки про купівлю будівельних матеріалів та його участь у будівництві фундаменту, залізобетонного перекриття цокольного поверху та у проведенні деяких внутрішніх будівельних робіт не свідчать про наявність підстав для виникнення у нього права власності на спірне будівництво, а лише можуть бути підставою для відшкодування йому понесених затрат.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня

2016 року у справі № 6-47цс16.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку, без урахування цокольного приміщення, судами попередніх інстанцій не установлено готовність указаного об'єкту будівництва станом на час розгляду справи, а також можливість визначення окремих частини, що підлягають виділу (1/2 частини першого поверху без урахування цокольного приміщення), і технічну можливість доведення будівництва до завершення після виділу указаної частини.

Висновком експерта № 10/01/15 від 02 червня 2015 року визначено вартість ідеальної 1/2 частини житлового поверху із незавершеними будівництвом приміщеннями, а також фактичний розподіл частини будинку (житлового поверху). Експертом запропоновано варіант розподілу спірного незавершеного будівництвом будинку (житлового поверху) у частках 47,63 відсотки та 52,37 відсотки, що у грошовому еквіваленті становлять

236 803,20 грн (47,63 відсотки) та 260 369,18 грн (52,37 відсотки). За відхилення від ідеальних часток визначено суму компенсації у розмірі 11 782,99 грн.

При цьому згідно із додатком № 2, експертом розділено як перший поверх житлового будинку, так і цокольний поверх житлового будинку у частках 47,63 відсотки та 52,37 відсотки.

Суд першої інстанції в ухвалі про призначення експертизи не ставив перед експертом питання щодо можливості виділу 1/2 частини житлового поверху, без урахування цокольного поверху, а також можливість доведення будівництва до готовності у разі відповідного поділу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідно до вимог частини третьої статті 331 ЦК України ОСОБА_2 здійснив реєстрацію незавершеного будівництва готовністю 73 відсотки, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а тому вона має право на визнання права власності на частку самого незавершеного будівництвом будинку само по собі не є достатньою підставою для поділу об'єкта незавершеного будівництва, оскільки витяг з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про проведену державну реєстрацію на об'єкт незавершеного будівництва у стані готовності 73 відсотки підтверджує те, що такий об'єкт (лише у стані готовності 73 відсотки) набуває цивільну оборотоздатність, однак не дає можливості дійти висновку про його поділ. При цьому судами не установлено відсоток готовності об'єкту станом на час розгляду справи та можливість виділу його конкретної частини з подальшим проведенням відповідних будівельних робітта введення в експлуатацію.

Щодо доводів касаційних скарг про незаконність визнання судами попередніх інстанцій договору дарування недійсним, слід зазначити наступне.

Відповідно до договору дарування від 21 березня 2014 року ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_3 спірний об'єкт нерухомого майна - незавершене будівництво, готовністю 73 відсотки та земельну ділянку по

АДРЕСА_1 в м. Калуші.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ураховуючи, що правомірність відчуження об'єкту незавершеного будівництва залежить від вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на такий об'єкт, щодо яких суди попередніх інстанцій не встановили всіх фактичних обставин, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині також не можна визнати законними та обгрунтованими.

При цьому посилання заявників на те, що спірний договір дарування може бути визнаний недійсним лише в 1/2 частині щодо якої заявлено права ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, з огляду на те, що частки у праві спільної сумісної власності на спірний об'єкт не виділені в натурі.

Посилання ОСОБА_3 на незаконність ухвал Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 грудня 2015 року про забезпечення позову, а також від 28 грудня 2015 року про відмову у задоволенні клопотання про розгляд об'єднаної справи спочатку, є безпідставними. Касаційна скарга не містить обгрунтувань порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при їх постановленні. Твердження заявника про те, що ОСОБА_1 немає ніякого відношення до належного ОСОБА_3 будівництва житлового будинку спростовуються указаними вище висновками. Крім того, дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановлені ухвали суду про забезпечення позову було предметом перегляду суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 грудня 2015 року, за результатами розгляду якої апеляційний суд дійшов висновку про законність та обгрунтованість указаної ухвали суду.

Необхідність розгляду справи спочатку після об'єднання позовів було предметом вирішення у суді першої інстанції. Оскільки ОСОБА_3 є відповідачем тільки за одним позовом, суд правильно зазначив про відсутність необхідності розгляду справи спочатку після об'єднання позовів.

Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили ступінь готовності спірного об'єкту незавершеного будівництва станом на час розгляду справи, можливість визначення окремих частини, що підлягають виділу (1/2 частини першого поверху без урахування цокольного приміщення) та технічну можливість завершення будівництва після такого поділу, а відтак можливості визнання за позивачем права власності на 1/2 частину незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію та його державної реєстрації, зазначене унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення не можна визнати законними та обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До повноважень суду касаційної інстанції не входить встановлення фактичних обставин у справі, надання оцінки чи переоцінки доказам, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити нове рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані у справі докази в повному обсязі і не надали їм належної правової оцінки, що відповідно до пункту 1 частин третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик