Справа № 901/538/12
Провадження № 22-ц/779/738/2018
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря: Бойчука Л.М.,

з участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене головуючим суддею Битківським Л.М. 05 квітня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явило до ОСОБА_3 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що у зв'язку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору №б/н, укладеного між сторонами 17.09.2008 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 31.01.2012 року складала 21 242,27 грн, з яких: 6 962,80 грн - заборгованість за кредитом, 12 791,74 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 987,73 грн (процентна складова). Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку кредитні кошти повертати відмовляється, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість у примусовому порядку, а також сплачений судовий збір.

Рішенням Богородчанського районного суду від 05 квітня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування судом обставин справи. Зокрема, судом першої інстанції не було враховано, що відповідач власноручно підписав Заяву для отримання кредитної карти та встановлення кредитного ліміту, яка разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір по надання послуг, чим погодився із умовами надання кредитного ліміту. Також судом не було взято до уваги, що в долученому до матеріалів справи розрахунку заборгованості міститься інформація щодо розміру відсоткової ставки, ставки пені, сум нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту. Натомість відповідачем вказаний розрахунок жодним чином не спростований та не надано доказів повної та своєчасної сплати заборгованості перед Банком. Крім того, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звертає увагу суду на те, що видана відповідачу кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто кредитом, що надається Банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Не погоджується також апелянт з висновком суду про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а саме з 01 лютого 2010 року, а Банком позовну заяву подано у лютому 2012 року, тобто в межах строку позовної давності. Посилаючись незаконність рішення суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В надісланому на адресу суду відзиві відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши при цьому, що підписана ним Заява не є договором кредиту в розумінні ст. ст. 207, 1054, 1055 ЦК України і між сторонами не визначено усіх істотних умов спірного договору. Більш того, зазначив відповідач, йому не видавався електронний платіжний засіб.

В засідання апеляційного суду, після відкладення розгляду справи за заявою апелянта, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності представника Банку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, додатково зазначив, що ОСОБА_3 не підписував Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, а тому, на його думку, вони не є складовою частиною кредитного договору. Також представник ОСОБА_3 вказав, що відповідач не отримував кредитної картки та не користувався кредитними коштами, а тому підстав для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у суду першої інстанції не було. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач з 28 жовтня 2008 року не сплачував чергові платежі за користування кредитом, а позивач звернувся до суду з позовом лише у березні 2012 року. Однак, повністю погодитись із цим висновком суду першої інстанції, апеляційний суд не може з огляду на таке.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 17.09.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, який складався із Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. За умовами договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 01 лютого 2010 року (а.с.4-6, 83).

Даний договір на час вирішення спору жодною із сторін в судовому порядку не оспорювався, а тому підстав вважати його недійсним або таким, що неукладений, немає. У зв'язку з цим апеляційний суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що підписана ним Заява позичальника та інші складові кредитного договору не є договором кредиту в розумінні ст. 207, 1054, 1055 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє також і доводи представника ОСОБА_3 про те, що відповідач не отримував кредитної картки та не користувався кредитними коштами, оскільки, по-перше, факт отримання кредитної картки НОМЕР_2 підтверджується підписаною відповідачем Заявою позичальника. А по-друге, докази того, що з карткового рахунку відповідача були зняті кредитні кошти невідомими особами, в матеріалах справи відсутні, і з цього приводу ОСОБА_3 до правоохоронних органів не звертався.

Встановлено, що умовами зазначеного договору було визначено порядок погашення заборгованості шляхом повернення кредитних коштів частинами - щомісячними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним. Розмір щомісячних платежів, які включали в себе також плату за використання кредитних коштів у звітному періоді становив 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. З даними умовами кредитування ОСОБА_3 був ознайомлений у день укладення кредитного договору, що підтверджується його підписом на довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.101).

Із змісту довідки про рух коштів за кредитною карткою, оформленою на відповідача ОСОБА_3, вбачається, що відповідач за період з 27.09.2008 року по 20.10.2008 року, отримавши готівкові кошти на загальну суму 6 962,80 грн, в подальшому не вносив щомісячні платежі за користування кредитним лімітом. У зв'язку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» було нараховано ОСОБА_3 відсотки за користування кредитним лімітом та відсотки за прострочений кредит згідно умов кредитного договору (а.с.80-82).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору у нього утворилась заборгованість, яка станом на 31 січня 2012 року складала 21 242,27 грн, з яких: 6 962,80 грн - заборгованість за кредитом, 12 791,74 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 987,73 грн (процентна складова) (а.с.3).

Згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Як було вище зазначено, за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який був наданий по 31.01.2010 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31.01.2010 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Отже, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, вносячи її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 01.02.2010 року. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18.

З огляду на вищенаведене, ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до ОСОБА_3 з позовом 05.03.2012 року, строк позовної давності пропустив на стягнення тих сум, які повинен був позичальник сплатити за межами 3-х річного строку, який передував пред'явленню позову. А тому, із відповідача підлягає стягненню кредитна заборгованість за період з 27.02.2009 року по 01.02.2010 року у розмірі 3 358,50 грн, з яких: 1 770,80 грн - відсотки за користування кредитним лімітом та 1 587,71 грн - відсотки за прострочений кредит (а.с.62-66).

Приймаючи до уваги вище викладене, оскаржене рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, оскільки не являється законним і обгрунтованим.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 05 квітня 2018 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, місце проживання якого АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 358, (три тисячі триста п'ятдесят вісім) грн 50 коп заборгованості за кредитним договором №б/н, укладеним між сторонами 17.09.2008 року, а також 214 (двісті чотирнадцять) грн 60 коп сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк