АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Чернівці справа № 717/1551/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Владичана А.І.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Туржанського В.В.,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Посилалася на те, що у серпні 2006 року між нею та відповідачкою було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У лютому 2007 року між ними було складено письмову розписку, відповідно до якої вони домовилися про продаж вищевказаного будинку за 1500 доларів США, які вона ОСОБА_2 виплатила частинами.

У період з 2007-2008 року вона зробила у будинку капітальний ремонт, облагородила прибудинкову територію та з указаного періоду до теперішнього часу проживає з дітьми у вказаному житловому будинку.

Оскільки відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а вона більше десяти років володіє чужим нерухомим майном, позивач вважала, що вона набула право власності на це майно за набувальною давністю.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що вона не знала і не могла знати, що на момент вселення у спірний житловий будинок, він належав комусь іншому, оскільки відповідачка добровільно передала їй житловий будинок, і з 2006 року не предявила до неї жодних претензій.

Окрім того, вона користується спірним житловим будинком відкрито разом зі своєю сімю, сплачує комунальні послуги, утримує прибудинкову територію, а тому вважає, що давність, відкритість та добросовісність володіння майном нею доведено в повному обсязі.

Сторони в судове засідання, призначене на 24 липня 2018 року не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на спірне майно.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Судом установлено, що у серпні 2006 року між позивачкою та відповідачкою було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У лютому 2007 року між ними було складено письмову розписку, відповідно до якої сторони домовилися про продаж вищевказаного будинку за 1500 доларів США, з яких позивачка виплатила ОСОБА_2 800 доларів США (а.с.10-11).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи зміст вимог статті 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд установив, що на час досягнення між сторонами домовленості щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку, спадкоємцем цього майна була відповідачка.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що не знайшов свого підтвердження факт добросовісного заволодіння позивачкою спірним нерухомим майном, а також відкритого, безперервного володіння спірним нерухомим майном протягом десяти років.

При цьому суд належним чином оцінив ту обставину, що ОСОБА_1 була обізнана щодо власника спірного майна та підстав набуття нею права власності на це майно, а невиконання з боку відповідачки домовленості щодо продажу спірного житлового будинку, не може розцінюватися як добросовісне володіння позивачкою чужим майном.

Те саме стосується і посилання ОСОБА_1 на те, що вона із 2006 року і до теперішнього часу володіє та користується спірним житловим будинком, а також на відсутність вимог власника цього майна до неї, що, на її думку, свідчить про визнання її добросовісним власником. Указані доводи не впливають на законність рішення суду у межах заявлених позовних вимог.

За встановлених судом обставин справи, відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю. Таким чином, право позивача не може бути захищено в обраний нею спосіб.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 липня 2018 року

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

А.І. Владичан