Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 255/15148/13-ц

провадження № 61-22808св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області, орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та служби у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області на рішення Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Принцевської В. П., Ларіної Н. О., від 19 червня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 17 березня 2009 року, під час якого

ІНФОРМАЦІЯ_5 року народився син ОСОБА_4. Вказував на те, що вони разом проживали у м. Добропіллі Донецької області. З серпня

2013 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини, після чого відповідач переїхала до м. Донецька на постійне місце проживання, залишивши сина проживати з ним та його матір'ю - ОСОБА_5 У жовтні 2013 року ОСОБА_3 виявила намір забрати дитину до

м. Донецька, при цьому звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не працевлаштована, не має можливості забезпечити дитину усім необхідним для його розвитку, натомість він є власником квартири АДРЕСА_1 у

м. Добропілля Донецької області, має можливість забезпечити дитину, стежить за його станом здоров'я, піклується про його розвиток, має можливість розпоряджатися своїм робочим часом на власний розсуд і приділяти дитині належну увагу, просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з ним.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, про відібрання малолітньої дитини, встановлення її місця проживання.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку із припиненням фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_2 у серпні 2013 року, вона разом з дітьми переїхала проживати у належну їй квартиру у м. Донецьку. З цього часу їх спільний з відповідачем син ОСОБА_6 проживав разом з нею, оскільки це відповідало інтересам та бажанню дитини. Бажаючи приймати участь у вихованні сина, ОСОБА_2 за її згодою відвідував дитину та мав можливість проводити з сином час за його місцем проживання. 29 жовтня 2013 року відповідач запропонував відвезти дитину на огляд до лікаря та провести з ним декілька днів, після чого не повернув дитину за місцем проживання.

Посилаючись на те, що відповідач за відсутності правових підстав змінив місце проживання їхнього сина, просила відібрати малолітнього

ОСОБА_4, 2009 року народження, у відповідача та встановити місце його проживання з нею.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька, у складі судді Алтухової О. С., від 05 травня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 з батьком - ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не доведено можливості самостійного заробітку та не спростовано спроможності батька належно утримувати дитину. При цьому судом зазначено, що визначення місця проживання сина з батьком буде відповідати його інтересам, оскільки він тривалий час проживає з ним у звичній для нього атмосфері. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком не є розлученням з матір'ю, а тому не є порушенням Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, спільно з матір'ю - ОСОБА_3 Відібрано малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 від його батька - ОСОБА_2 та зобов'язано передати його матері - ОСОБА_3 за її місцем проживання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд зазначав, що суд першої інстанції не врахував вік дитини та не встановив у справі виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю. Задовольняючи зустрічний позов у частині позовних вимог про відібрання дитини, апеляційний суд виходив із того, що батько самовільно змінив місце проживання дитини, утримує дитину у себе та створює перешкоди у спілкування матері з дитиною.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 липня 2014 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, поклавши в основу судового рішення принцип 6 Декларації прав дитини, яка носить виключно рекомендаційний характер, не взяв до уваги норми Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), відповідно до якої першочергова увага приділяється якнайкращим інтересам дитини. У зв'язку з цим, апеляційним судом не було досліджено ряд важливих обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Суд не звернув увагу на стан здоров'я дитини, який потребує постійного догляду та оздоровлення, проте матір'ю не надано жодних доказів піклування про здоров'я сина, у той час як батько намагався створити дитині належні умови для безпечного і повноцінного розвитку. Батько має з сином встановлений психологічний контакт, прихильність один до одного. Апеляційний суд не врахував наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_3 Крім того, заявник посилався на порушення апеляційним судом норм процесуального прав, а саме: апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою, поданою з порушенням строків на апеляційне оскарження та без вирішення питання про поновлення такого строку; учасникам справи не було надіслано копію апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 15 липня 2014 року, служба у справах дітей Добропільської міської ради Донецької областіпросить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував думку малолітнього ОСОБА_4 відносно того, з ким із батьків дитина бажає проживати, а також не врахував прихильність дитини до батька, що було встановлено психолого-педагогічними висновками за результатами обстеження дитини та висновком служби у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 та 21 липня 2014 року відкрито касаційне провадження у справі за вищезазначеними касаційними скаргами.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 17 березня 2009 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_5 року народився син -ОСОБА_4

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають окремо з серпня 2013 року.

Позивач за первісним позовом - ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, загальна сума доходу за три квартали 2013 року складала

123 000 грн 00 коп., та власником 7/20 частин житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: квартира АДРЕСА_2.

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання за вищевказаною адресою проживали: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 У будинку є окрема кімната, в якій проживає малолітній ОСОБА_4, у дитини є сезонний одяг, іграшки, спальне місце і місце для ігор. У кімнаті є стіл для малювання, дитячий куток. У будинку у кожного члена родини окрема кімната, є необхідні меблі, електричні прилади. Умови проживання є придатними для проживання і розвитку дитини. За місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Також судами установлено, що з жовтня 2012 року ОСОБА_4 відвідував дитячий садок «Джерельце» (м. Добропілля), з 01 вересня

2013 року займався у танцювальному колективі «Аеліта» будинку культури шахти «Добропільська». Дитина знаходилась на спостереженні у комунальному закладі «Добропільський центр первинної медико-санітарної допомоги».

ОСОБА_3 надавала послуги за замовленням фізичної

особи-підприємця на умовах договору підряду, укладеного 01 січня

2014 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 Характеризувалась позитивно. Доказів щодо розміру отриманого доходу ОСОБА_3 не надала.

Позивач за зустрічним позовом є власником квартири АДРЕСА_3, у якій вона зареєстрована і проживає разом із дітьми: дочкою від першого шлюбу - ОСОБА_8, 2001 року народження, та ОСОБА_4, 2009 року народження.

Згідно з актом обстеження умов проживання у квартирі ОСОБА_3 створені всі умови для виховання та розвитку дитини, а саме, для ОСОБА_4 відведене окреме спальне місце, місце для ігор, багато дитячих розвиваючих ігор, дитяча література.

Згідно з психолого-педагогічною характеристикою дитячого садку «Джерельце» ОСОБА_4 проживає з батьком та бабусею, матір з дитиною тимчасово не проживає, але приймає участь у вихованні сина, цікавиться його успіхами та невдачами (у телефонному режимі). Дитина хворіє рідко. Впевнений у собі, звертається за допомогою тільки у випадку крайньої необхідності, емоційний фон у нормі.

Відповідно до характеристик з місць проживання сторін вони характеризується виключно з позитивного боку.

Висновком служби у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області від 10 квітня 2014 року визнано доцільним проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком. Висновок мотивований тим, що ОСОБА_4 проживає разом із батьком та бабусею у квартирі АДРЕСА_4. Дитина проживає у задовільних умовах, усім необхідним забезпечена. Мати дитини проживає окремо за адресою: АДРЕСА_5 та займається вихованням старшої доньки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людинизауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у своїх висновках керувався значною мірою принципом 6 Декларації прав дитини та обмежився констатуванням того, що під час розгляду справи не встановлено тих виняткових обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю. Апеляційний суд не врахував, що Декларація прав дитини, не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов'язкового характеру, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип пріоритету інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Зазначивши у мотивувальній частині рішення про врахування інтересів дитини, апеляційний суд надав оцінку обставинам справи крізь призму принципу 6 Декларації прав дитини, у порушення вимог статей 212-214,

303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не надав оцінки іншим обставинам, які мають значення при забезпеченні якнайкращих інтересів дитини, не встановив поведінку батьків по відношенню до дитини, не взяв до уваги тривалий час проживання малолітньої дитини разом із батьком, не з'ясував чи не відобразиться зміна місця та умов проживання на дитині, залишив поза увагою, що з 20 лютого 2014 рокурозпочалась тимчасова окупація території України та дійшов передчасного, необґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Також колегія суддів не може погодитися з позицією апеляційного суду щодо задоволення зустрічної вимоги ОСОБА_9 про відібрання дитини від батька та повернення її за місцем проживання матері, у зв'язку з тим, що на час заявлення позовних вимог та розгляду справи місце проживання ОСОБА_4 не було визначено судом або органом опіки і піклування саме з матір'ю, тому відсутні підстави вважати, що відповідач, всупереч такому рішенню, змінив місце проживання дитини.

Ураховуючи вищевикладене, а також виняткове значення вирішення цієї справи саме для малолітньої дитини, взявши до уваги, що апеляційним судом не встановлено усіх обставин, які дозволяють об'єктивно вирішити спір у справі, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує тривале перебування справи у провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки цивільна справа була втрачена місцевим судом та надійшла вже до Верховного Суду після відновлення втраченого провадження, а також той факт, що внаслідок вказаних об'єктивних обставин з моменту постановлення рішення суду апеляційної інстанції минуло більше чотирьох років, і обставини справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, могли суттєво змінитись, а тому вирішення питання про визначення місця проживання дитини з матір'ю чи батьком підлягає встановленню апеляційним судом під час нового розгляду справи з урахуванням актуальних відомостей і доказів.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку актуальним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, вирішити питання про заслуховування думки самої дитини ОСОБА_4 щодо визначення місця його проживання, визначити місце проживання дитини з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та служби у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Донецької області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта