АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року

м. Харків

справа № 619/1298/17

провадження № 22-ц/790/2467/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Кіся П.В.,

ОСОБА_1

за участю секретаря - Брулевича В.В.

учасники справи:

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року, головуючого першої інстанції судді Жорняк О.М. по справі № 619/1298/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулвся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 544 633, 39 грн.

В обґрунтування зазначав, що 23.10.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальником представлена розписка, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми в розмірі 170 000 гривень, що еквівалентно 13 000 доларів США в день складання договору.

Грошові кошти ОСОБА_4 передавав ОСОБА_2 в іноземній валюті в розмірі 13 000 доларів США. ОСОБА_2 зобов'язалась повернути ОСОБА_4 позику у строк визначений в договорі, а саме до 29.04.2015, однак, позичальник не виконала свої зобовязання та не повернула позику у вказаний строк.

Вважає, що відповідач зобовязана сплатити йому суму боргу з урахуванням процентів, які визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та три процента річних від простроченої суми боргу.

27.01.2017 року ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_2 направив вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 23.10.2014 року в тому числі сплати процентів, які визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, але відповідь на неї не отримана, так як вимога повернута за зворотною адресою у звязку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Грошові кошти на сьогоднішній день не повернуті, проценти не сплачені,що й змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

З урахуванням ухвали того ж суду від 15 лютого 2018 року про виправлення описки стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 544 633,39 грн. із них: 359 700,01 грн. основного боргу, 166 396,46 грн. процентів, які визначені обліковою ставкою національного банку України і 18 536,87 грн. 3% річних від простроченої суми боргу.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з неї на користь позивача 92 500,00 грн.

Посилається на те, що вона передала частину коштів дружині позивача, а тому вважала що частково погасила заборгованість.

Також зазначає, що грошові кошти надавались у гривні, про що вказано у розписці, а тому вимоги позивача про повернення суми заборгованості у доларовому еквіваленті є безпідставними.

Вважала нарахування відсотків за користування кредитом неправомірним, посилаючись на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Посилаючись на те, що вона передала дружині позивача у рахунок погашення боргу 70 000,00 грн. та 300 дол. США і те, що проценти за користування грошима позивача нараховано неправомірно, вважала, що залишок її боргу складає 92 500,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду просив залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судова колегія погоджується з таким висновком.

Як встановлено під час розгляду справи, згідно розписки від 23.10.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі еквівалентному 13 000,00 доларів США. ОСОБА_2 зобов'язалась повернути ОСОБА_4 позику у строк визначений в договорі, а саме до 29.04.2015.

27.01.2017 ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 23.10.2014 у розмірі 13 000,00 доларів США, в тому числі сплатити 126 38,210 грн. процентів, які визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та 17 838,69 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу.

ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується Контрактом Міністерства оборони України від 14.09.2016 про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу та довідкою №362 від 15.02.2017 (а.с. 72).

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами правила ст. ст. 533, 610, 625, 1049 ЦК України та виходив з того, що сторонами укладено договір позики.

До того ж, за приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення саме договору позики позивачем надано розписку видану відповідачем.

За таких обставин посилання апеляційної скарги на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можна вважати обґрунтованим.

Зазначеної нормою передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Таким чином у наведеній нормі йдеться про нарахування за користування кредитом.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

При цьому істотними умовами кредитного договором, що визначені законом, є предмет, сила, строк повернення, розмір процентів.

Доказів на підтвердження того, що сторони досягли усіх істотних умов за договором кредиту суду не надано.

Наведене свідчить про укладення між сторонами договору позики, що не звільняє відповідача від сплати процентів від суми позики та пені за несвоєчасне виконання зобовязань.

Згідно правил ч. 1 ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 625 ЦК України передбачений обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання сплатити суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми.

Розрахунок процентів від суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми, який прийняв суд першої інстанції зроблено позивачем згідно встановлених вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність посилань відповідача на часткове погашення позики.

З фотокопії розписки від 25.12.2015 року вбачається, що дружина позивача отримала від відповідача 200 у.е. (пять тисяч гривень) в рахунок основного боргу (а.с. 42).

Підстави вважати, що зазначена сума передана на виконання зобовязань за договором позики, укладеним з позивачем при цьому відсутні.

Як на доказ передачі позивачу грошової суми у розмірі 70 000,00 грн. відповідач посилався на пояснення свідків, що не можна вважати належним доказом таких обставин.

У матеріалах справи відсутній оригінал розписки. Але факт отримання грошових коштів і виникнення зобовязань, повязаних з їх поверненням було визнано відповідачем у судах першої та апеляційної інстанції, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін у відповідності до ч. 1 ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.07.2018 року.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

ОСОБА_1