АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/1917/17Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/789/610/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційної інстанції Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представника служби у справах дітей Зборівської районної державної адміністрації ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/1917/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 квітня 2018 року, ухваленого суддею Чорна В.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування - служба у справах дітей Зборівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Обґрунтовував тим, що з 28 квітня 2011 року по 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано 30 жовтня 2017 року рішенням Зборівського районного суду.

Від шлюбу народився син ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, що з відповідачкою ОСОБА_3 вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання сина, через що постійно виникають конфлікти.

Також посилався на те, що відповідачка постійно знаходиться на роботі і не бере участі у вихованні сина. Натомість, він забезпечений житлом, у якому створені всі умови для проживання, виховання та утримання сина, він працевлаштований та має стабільні доходи.

З цих підстав позивач просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 квітня 2018 року вирішено:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, із ОСОБА_1, відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки і піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом із батьком.

Крім того, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що позивачка має непогашенні грошові зобов'язання, у неї складне фінансове становище, проживає у с. Беримівці, де немає належної інфраструктури для розвитку дитини, не врахував її спеціальний графік роботи та проживання її у своїх батьків.

Суд не взяв до уваги те, що він постійно займається вихованням сина та забезпечує його матеріально.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів викладених в ній.

ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили, рішення суду вважають законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що як ОСОБА_1, так і ОСОБА_3 створили належні умови для проживання та розвитку дитини, однак враховуючи те, що малолітній ОСОБА_7 часто хворіє визначив місце проживання дитини разом із матір'ю ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом установлено наступні обставини, які визнали сторони в судовому засіданні.

З 28 квітня 2011 року по 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Забитівська).

У шлюбі 18 травня 2012 року в позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 народився син ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-ИД №156482.

Рішенням Зборівського районного суду від 30 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частина 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Встановлено, що як позивач ОСОБА_1, так і відповідачка ОСОБА_3 створили належні умови для проживання та розвитку дитини.

Сторони працездатні, працюють і отримують відповідні доходи, і мають можливість матеріально утримувати дитину.

Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачка ОСОБА_3 постійно проживає з матір'ю за адресою: с.Беримівці вул. Загородня, 2, Зборівського району, Тернопільської області.

На час вирішення спору малолітній ОСОБА_7 постійно проживає з матір'ю в с. Беримівці, Зборівського району.

Відповідачка ОСОБА_6 створила всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Судом першої інстанції не здобуто належних і допустимих доказів, які б свідчили, що наявні виняткові обставини передбачені ч.2 ст. 161 СК України для проживання дитини окремо від матері.

Натомість, як вбачається із характеристики на медичну сестру приймального відділення Зборівської ЦРЛ, ОСОБА_3 працелюбна, дисциплінована, вимоглива до себе і до колег по роботі; чуйна і уважна по відношенню до хворих. (а.с. 55)

Суд дає правову оцінку висновку опіки та піклування у сукупності з іншими доказами у справі.

Так із пояснень представника органу опіки та піклування вбачається, що перевага надана батькові ОСОБА_1, так як він міг створити кращі умови для проживання дитини, ніж матір дитини ОСОБА_3 Крім того, було взято до уваги і те, що за місцем проживання батька близько розташована школа, у той же час, коли за місцем проживання відповідачки в с. Беримівці, Зборівського району, школа малоукомплектована і виникло питання про її закриття.

При цьому представник органу опіки та піклування повідомила, що відношення обох батьків до дитини однаково добре.

Висновок органу опіки та піклування зроблено на підставі матеріально- побутового обстеження сторін. Про те, ці обставини не є достатніми для висновку про визначення місцезнаходження дитини з батьком, оскільки обоє батьків спроможні забезпечити належні умови проживання дитини.

Разом з тим, як вбачається із пояснень представника, орган опіки не брав до уваги прихильність дитини до батьків, прив'язаність дитини до дідуся, бабусі з якими проживає, звичні умови для дитини, які склалися за місцем проживання матері.

Враховуючи, що дитина постійно проживає з матір'ю, беручи до уваги вік дитини, та ту обставину, що вона часто хворіє і матір, яка працює у лікарні, може надавати відповідний медичний догляд, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за вказаних обставин слід визначити місце проживання дитини з матір'ю, оскільки на даний час це найбільше відповідає її інтересам.

Щодо інших обставин, на які посилався позивач: більш розвинутої інфраструктури у місті Зборіві, в якому проживає батько в порівнянні з інфраструктурою села Беримівці Зборівського району, в якому проживає матір, а також віддаленість шкоди від помешкання до дому матері, то ці обставини не перешкоджають матері забезпечувати необхідні умови для розвитку дитини за місцем її проживання, а висновки щодо незручностей навчання у школі носять характер припущення, оскільки дитина не досягла шкільного віку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей разом з матір'ю ОСОБА_3 та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини з нею.

Доводи апеляційної скарги, щодо графіка роботи ОСОБА_3, в силу якого вона не зможе здійснювати належний догляд за дитиною, та проживання її у своїх батьків, колегія суддів не бере до уваги, так як ці обставини не свідчать, що ОСОБА_3 неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання сина.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він постійно займається вихованням сина та забезпечує його матеріально, не є безумовною підставою для визначення місця проживання дитини із ним, оскільки нормами статті 180 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати своїх дітей.

Доводів, які б спростували правильні висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2018 року.

Головуючий З.Є. Ткач

Судді: О.Я. Міщій

ОСОБА_8