АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1128/18 Справа № 201/3549/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пидищи М.М.

за участю секретаря Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

07 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачем не виконується вирок суду в частині стягнення грошових коштів, яким ОСОБА_2 визнано винним у вбивстві з особливою жорстокістю чоловіка позивача ОСОБА_4 та стягнуто з відповідача на користь позивача 2 000 грн. матеріальної та 5 000 моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 стягнуто 21 919 грн. інфляційних втрат та 3-х% річних за не виконання зазначеного грошового зобовязання. Тому ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3% річних за весь період прострочення, що становить 49 878 грн. (а.с.3-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7689,07 грн. інфляційних втрат та 849 грн. 3% річних за період з 25 квітня 2013 року по 10 травня 2017 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.37-40).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, фактично просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.78-83).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року був задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3-х% річних внаслідок невиконання відповідачем вироку Дніпропетровського обласного суду від 01 серпня 2000 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вбивстві з особливою жорстокістю чоловіка позивача ОСОБА_4 та стягнуто з відповідача на користь позивача 2 000 грн. матеріальної та 5 000 моральної шкоди (а. с. 13).

Постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції №37020419 від 20 березня 2014 року виконавчий лист, виданий на виконання зазначеного вироку суду про стягнення 7 000 грн., був повернутий стягувачу без виконання (а.с.15).

Вирок суду станом на день розгляду справи не виконаний в частині стягнення грошових коштів.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що грошове зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_2 в розмірі 7 000 грн., покладене на нього вироком суду від 01 серпня 2000 року, станом на день розгляду даної цивільної справи не виконане, враховуючи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року з відповідача на користь позивача вже були стягнуті інфляційні витрати та 3% річних, а тому суд 1 інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат та 3-х% річних за період з 25 квітня 2013 року по 10 травня 2017 року, що складає 7689,07 грн. інфляційні втрати, 849 грн. 3% річних, виходячи з того, що кількість днів прострочення 1476 днів.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Зазначене узгоджуються з позицією ОСОБА_5 Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує вирок судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000 року яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 2000,00 грн. матеріальної та 5000,00 моральної шкоди та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року, про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних в сумі 21919,00 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, враховуючи, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, що узгоджується з позицією ОСОБА_5 Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки ст.. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим, правомірним, тому підлягає залишенню без змін.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, між відповідачем та позивачем зобов'язальних правовідносин не існувало, договір позики коштів вони не укладали, та оскільки приписи статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини та поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (договірне зобов'язання), тому приписи ст. 625 ЦК України, на думку відповідача, не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли з недоговірного зобов'язання (делікту), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, з вищезазначених підстав.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: