Справа № 159/4809/17 Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Провадження № 22-ц/773/739/18 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24.04.2008 року було укладено кредитний договір № 1159 -0171007/ФКВ між ТзОВ «Український промисловий банк» (надалі - ТзОВ «УкрПромБанк») та ОСОБА_2, згідно з яким останній отримав кредит в сумі 19400,00 доларів США.

Вказував, що при укладенні кредитного договору ТзОВ «УкрПромБанк» не виконав обов'язкових вимог закону, ввів його в оману, включив незаконні і несправедливі умови, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Банк не провів переддоговірної роботи, у договорі відсутні істотні умови - детальний розпис сукупної вартості кредиту, незаконно встановлено комісії за видачу та супровід кредиту.

Просив визнати недійсним кредитний договір від 24.07.2008 р. №1159-0171007/ФКВ, укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «УкрПромБанк».

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає про відсутність істотних умов договору, непроведення переддоговірної роботи, незаконність стягнення комісії і пені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує про дотримання банком вимог закону «Про захист прав споживачів» до укладення договору, відповідність усіх положень договору вимогам Закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2008 року між ТзОВ «УкрПромБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1159 -0171007/ФКВ , на підставі якого останній отримав кредит в сумі 19400,00 доларів США, строком на 180 місяців із сплатою 10,2% річних (а.с. 8-17).

Пунктами 1.6 -1.11 встановлено комісію за надання кредиту -2.0% від суми Кредиту, за управлінням кредитом 0.2 %, за видачу готівки 0.3% за надання кредиту в післяопераційний час 100 грн., за проведення розрахунків по прострочених платежах 50 грн. за кожен факт прострочки.

Також у розділі 2 Кредитного договору визначено умови надання та повернення кредиту, порядок нарахування та сплати процентів, комісій, у розділі 3 - умови забезпечення виконання зобовязань.

Договір передбачає права і обовязки сторін, відповідальність, особливі та інші умови.

24.04.2008 року між ТзОВ «УкрПромБанк» та ОСОБА_2 було підписано Додаток №1 до кредитного договору №1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 р. «Графік платежів за договором» (а.с.20).

30.06.2010 між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк».

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалюючи рішення, Ковельський міськрайонний суд правильно виходив із того, що при укладенні кредитного договору № 1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 року між ТзОВ «УкрПромБанк» та ОСОБА_2, додержанні вимоги законодавства, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Аргументи ОСОБА_2 про порушення банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року спростовуються пунктом 7.1. кредитного договору №1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 року, у якому зазначено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання відповідного листа-повідомлення про умови кредитування банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень зауважень та запитань не має, та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з приписами ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808.

Відповідно до п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Пунктами 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

В розділі 1 кредитного договору від 24.04.2008 року №1159 -0171007/ФКВ , визначені сума кредиту, мета кредитування, строк кредиту, плата за користування кредиту: процентна ставка за користування кредитом, комісія за надання кредиту та комісія за управління кредитом. Крім того, у кредитному договорі сторонами погоджена сума мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 107,78 доларів США(п. 2,4 кредитного договору).

Додаток №1 до кредитного договору №1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 р. «Графік платежів за договором» містить розрахунок сукупної вартості кредиту, як це передбачено Постановою НБУ № 168.

Позивач вказав, що дворічний розрахунок графіку банку не слугує доказом повідомлення про сукупну вартість кредиту.

Проте складання графіку банком лише на два роки не може розглядатися як невиконання кредитором вимог Постанови НБУ №168.

На сторінці 2 Додатку № 1 вказано, що для кредитів, виданих на строк більше 2 років, витрати за кредитом в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

Визначення сукупної вартості кредиту в будь-якому випадку є орієнтовним, оскільки він складається з урахування абсолютних умов належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Додаток № 1 підписаний позивачем, отримання ним копії Додатку до кредитного договору не заперечувалося.

Пунктом 3.1 Правил НБУ №168 встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або Додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Враховуючи зміст Правил можливо зробити висновок, що сукупну вартість кредиту банк має право викласти у вигляді Додатку до кредитного договору, вказані умови Правил ТзОВ «УкрПромБанк» виконав.

Давши оцінку доказам, що зібрані по справі, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Доводи позивача щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в тій частині, що кредитний договір повинен містити детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту не спростовують висновки рішення суду, оскільки дана редакція абз. 6 ч. 4 ст. 11 цього Закону не застосовується до вирішення питання про дійсність оспореного договору, так як введена у дію Законом України № 3795-VI від 22.09.2011 у той час, як оспорений договір укладений 24.04.2008 р.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що положення пункту 1 Кредитного договору про встановлення комісійних витрат є несправедливими.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Тобто умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивачем не було доведено наявності істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін за Кредитним договором у зв'язку з його укладенням, як не доведено й шкоду, завдану споживачеві умовами договору.

Згідно ч. 3 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент укладення спірного правочину, встановлено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат для позичальника Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення спірного правочину, не містив.

Лише абзацом 3 ч. 4 ст. 11 вказаного Закону, яким він був доповнений 22.09.2011 року, тобто, вже після укладення договору між сторонами, встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Зміни, що були внесені до Закону 22.09.2011 року, у перехідних та прикінцевих положеннях містять чітке застереження про те, що ці зміни не застосовуються до договорів, укладених до набрання ними чинності.

Крім того, у звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.11.2012 року (яке набрало законної сили) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором 1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 року в сумі 162761 гривня 19 копійок. До складу цієї заборгованості входить заборгованість по комісії за ведення кредиту, законність стягнення якої ОСОБА_2 не оспорював (а.с.38-39).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 09.02.2015 року задоволено позов ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_5, яка є іпотекодавцем, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за даним кредитним договором. При визначенні розміру заборгованості судом включено заборгованість за комісією за ведення кредиту (а.с.34-37).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що вищевказане судове рішення ухвалене щодо спору між тими самими сторонами, щодо того самого предмету, а саме, щодо виконання умов кредитного договору № 1159 -0171007/ФКВ від 24.04.2008 року, встановлення факту його укладення з дотриманням норм цивільного законодавства має преюдиційне значення при вирішенні спору про визнання недійсним кредитного договору.

Відтак доводи позивача про недійсність договору, у звязку з невиконанням умов якого постановлене судове рішення про стягнення заборгованості, є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 -384, 389-390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: