Справа № 752/2140/16-ц
Провадження 2/752/337/18
РІШЕННЯ

Іменем України

12.07.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Конельської А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності, Головне територіального управління юстиції в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу,-

встановив :

Позивач ОСОБА_1.10.02.2016 рок звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті матері ОСОБА_3, нею 04.01.1992 року було отримано в спадщину житловий будинок АДРЕСА_1 , який раніше окрім її матері, нікому не належав.

Зазначила, що відповідачнезаконно утримує у своїй власності 21/100 частину вказаного житлового будинку, яку він отримав у власність від ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 25.10.2000 року . Позивач вказує, що попередній власник ОСОБА_4 набув правовласності на 1/4 частину спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.1975 року, укладеного з ОСОБА_5. який не мав права його укладати. оскільки ніколи не був власником житлового будинку АДРЕСА_2 .Як зазначила позивач, в матеріалах реєстраційної справи в БТІ відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірну домоволодіння за іншими власниками. окрім самоїпозивачки. що свідчить про відсутність переходу права власності на 1/4 частинудомоволодіння до ОСОБА_4, а відтак і до відповідача.

В судовому засіданні сама позивачка та її представник підтримали позовні вимоги за вищевикладеними обставинами та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог , при цьому зазначив про те, що позивачем не доведено порушення її прав, а ухвалою Московського районного суду м. Києва від 29.11.1993 рокуспростовуються доводи сторони позивача, якими обгрунтовано позовні вимоги щодо її одноосібного права власності на спірне домоволодіння. Також представник відповідача , вказав, що позивачем не врно обрано спосіб захисту порушеного права .

Представник третьої особи до суду не з"явився. Судом про дату судового розгляду повідомлені належним чином та у встановлений законом порядок.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

09 січня 1975 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-проджу,(а.с.52-3 т.1) посвідченого старшим нотаріусомДругої Київської Державної нотаріальної контори Драгомирецьким С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1-617. За цим договором ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 1/4 частину незакінченого будівництвом будинку. побудованого на 94%. який знаходиться в АДРЕСА_3

В п.1 договору купівлі-продажу зазначено, що 1/4 частина побудованого на 94 %будинку належить продавцю ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину , виданого Другою Київської державною нотаріальною конторою 26.07.1974року за № 118851 та рішення Виконкому № 2689 від 23.12.1974 року про побуову на 94%.

Інші 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належали матері позивачки ОСОБА_3. після смерті якої, зазначену частину жилового будинку успадкував позивач, про що зазначено у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 4.01.1992 року.(а.с.17 т.1)

Починаючи з кінця 70-х років і до 1993 року ОСОБА_4 та позивач здійснили прибудови до належних їм частин житлового будинку.

На підставі матеріалів, поданих позивачкою та ОСОБА_4 було видано Розпорядження представника Президента України у Московському районі м. Києва від 03.02.1993 року № 79, яким затверджено акт про прийняття житлового будинку АДРЕСА_1 до експлуатації з усіма його прибудовами.

В 1993 році ОСОБА_4 звернувся до голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.01.1992 року недійсним.

29 листопада 1993 року Московським районним судом м. Києва була постановлена ухвала, якою судом затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1. (а.с.88-90 т.1) За умовами мирової угоди сторони визнали , що на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.1975 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 14/100частин житлового будинку АДРЕСА_4 , яка потім, внаслідок здійснення прибудов , збільшилася до 21/100 частин вказаного житлового будинку . Інші 79/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належали ОСОБА_1, з чим остання погодилася. ОСОБА_4 займав земельну ділянку площею 89,0 кв.м., а інші 737,0 кв.м. земельної ділянкизаймає ОСОБА_1

Крім того, відповідно до умов мирової угоди визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.01.1992 року , яке було видано ОСОБА_1, а за ОСОБА_4 визнано право власності на 21/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . За ОСОБА_1. визнано визнано право власності на 79/100 частини вказаного житлового будинку.

З умовами зазначеної вище мирової угоди строни погодилася.

Ухвала, якою було затверджено мирову угоду, набрала законної сили і позивакою не була оскаржена.

25 жовтня 2000 року між ОСОБА_4 та відповідачем по справі було укладено договір довічного утримання,(а.с.45.т.1) за яким ОСОБА_4 передав у власність відповідача 21/100частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач зобов"язався довічно утримувати ОСОБА_4 , надаючи йому щомісячне матеріальне забезпечення та комплекс послуг із збереження права останнього на безкоштовне проживання у вказаному житловому будинку.

Одночасно з укладенням договору довічного утримання, 25 жовтня 2000 року між ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір дарування (а.с.46 т.1)за яким відповідач отримав у власність від ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0087 га. по АДРЕСА_1 на якій розташований спірний житловий будинок. Згідно п.2договору дарування право власності на зазначену вище земельну ділянкуу попередній власник ОСОБА_4 набув на підставі Державного Акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданог на підставі Розпорядження КМДА від 05.02.1998 року № 215.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, помер (а.с.87 т.1) , після чого відповідач набув абсолютне право власності на спірне нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст. 101 ЦК УРСР 1963 року, в особистій власності громадянина міг перебувати житловий будинок або його частина.

Частиною 1 ст. 225 ЦК УРСР 1963р. передбачено. що право продажу майно, крім випадків примусового продажу, належало власнику.

У відповідності до ст.224 ч.1 ЦК УРСР, 1963 року, передбачено . що за договором купівлі-продажу продавець зобов"язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов"язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227ЦК УРСР 1963 р. була встановлена обов"язкова нотаріальна фрма договору купівлі-продажу житлового будинку ( його частини).

Одночасно в ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року зазначалося , що договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, а право власності у набувачамайна за договром виникає з моменту передачі речі , якщо інше не передбачено законом або договором.

Недійсною вважалася уугода , відповідно до вимог ст. 48ч.1ЦК УРСР 1963 року, яка на момент її вчинення не відповідача вимогам закону .

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що укладений між ОСОБА_5. і ОСОБА_4 договір купівлі-продаж від 09.01.1975 року відповідав нормам діючого на той час законодавства, а тому відсутні підстави для визнання вказаного договорунедійсним.

Суд також зауважує на ту обставину, що в позовній заяві позивачкою не було наведено правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.01.1975 року, оскільки нею не зазначено, яким саме норма ЦК УРСР або інших нормативно-правових актів не відповідач зміст вказаного вище договору.

Крім того, суд приходить до висновку , що обставини на які в позовній заяві посилалася позивач, суперечить змісту ухвали Московського районного суду м. Києва від 29.11.1993 року, на підставі якої попередній власнк ОСОБА_4набув у власність 21/100 чстин спірного житлового будинку.Також в ухвалі зазначено, що першими власниками 1/4 частини спірного домоволодіння були ОСОБА_7 згідно рішення Московського районного суду м. Києва від 24.10.1962 року , після смерті якої з 1974 рокувласником успадкованої 1/4 частини житлового будинку став ОСОБА_5, який продав її ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.1975 року.

Згідно вимог ст.82 ч.4 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням суду у господарській. цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх вже встановлено судовим рішенням і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істиність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиціїполягає в неприпустимості повторног розгляду судом одного й того самого питання між тими ж сторонами або щодо однієї із сторін, щодо якої такі питання вирішено.

Оскільки вказані вие обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі в якій брала участь позивач, вони звільняються від доказування в силу ч. 4 чт.82 ЦПК України.

Отже суд вважає, що позивачкою не доведено порушення її права, оскільки станом на дату укладення договору купівлі-продажу 09.01.1975 року , ані вона, ані її мати не були власниками 1/4 частини , а згодом 21/100 житлового будинку АДРЕСА_1 та які не набули права власності на зазначену частну житлового будинку у подальшому. Таким чином, на момент звернення до суду з позовною заявою , у позивача було відсутнім матеріальне право, яке б підлягало судовому захисту.

Доводи позивача про те , що її права порушено відповідачем не приймаються судом до уваги оскільки, відповідач набув у власність 21/100 частин спірного житлового будинку на підставі зовсім іншого договору, який позивачем не оскаржується і який недійсним в судовом порядку не визнавався.

Посилання позивача на те. що попереднім власником ОСОБА_4 було порушено порядок приватизації земельної ділянки . яка знаходиться під спірним будинком, не підтверджені належними та допустимииими доказами по справі , та не впливають на дійсністьоспрюваного правочину, оскільки земельна ділянка була приватизована ОСОБА_41998 році. вже після укладення в 1975 році оспорваного договору купівлі-продажу.

Крім того, суд приймає до уваги доводи представника позивача про те, що вдо 2004 року, до набранн чинності ЦК України та Закону України "Про державну реєстраціюречових прав на нерухоме майно та їх обмежень" виникнення права власності на житловий будинок не залежало від державної реєстрації речових прав. а ому твердження позивачапро визнання недійсним договору купівлі-продажу тільки на тій підставі що в матеріалах реєстраційної справи відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірнедомоволодіння за іншими власниками є необгрунтованим . Саме такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 752/15411/16-ц.

Одночасно прицьому слід відмітити про те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту прав , які вона вважає порушеними.

Судом встановлено, що позивачкою пред"явлено позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу з метою повернення у її власність спірної частини житлового будинку. яка перебуває у власності та фактичному володінні відповідача по справі.

Оскільки позивачка не є стороною оспорюваного договору , і спірне нерухоме майноперебуває у фактичному володінні відповідача , між сторонами виникли відносини речово-правового характеру, а тому до спірних правовідносин не може бути застосованозобов"язальний спосіб захисту . У такому разі , захист прав особи , яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом пред"явлення вендикаційного позову , якщо для цього є підстави передбачені вимогами ст.388 ЦК України , які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Отже зобов"язальний спосіб захисту про визнання недійсним договору не може застосовуватися як підстава позову для поверенння майна, переданого на виконання недійсного правовчину, яке було відчужено третій особі, якою у даній справі є відповідач .Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 756/5793/15.

Керуючисьст.ст. 2-13, 76-81, 258, 259, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності, Головне територіального управління юстиції в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу - залишити без задоволення .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику учасників справи. зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скаргии. відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Головуючий суддя : Чередніченко Н.П.