Справа №483/1863/17 17.07.2018
Провадження №22-ц/784/1180/18
Провадження №22-ц/784/1180/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участі: прокурора Жмура Л.С., представників: відповідача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №483/1863/17-ц за апеляційною скаргою керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 на ухвалу, яку постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Казанлі Людмили Іванівни у приміщенні цього суду 29 травня 2018 року о 10 годині 20 хвилині, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фермерське господарство «Говерла-2017», про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки у власність держави,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 р. заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки у власність держави.

Позов мотивовано тим, що наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2294-сг від 05 листопада 2014 р. ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 60 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №71-сг від 15 січня 2015 р. затверджено проект землеустрою та передано в оренду ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 60 га з кадастровим номером :01:000:0654 із земель державної власності сільськогосподарського призначення в межах території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі вищевказаного наказу між Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області та ОСОБА_3 того ж дня укладено договір оренди землі строком на 10 років. Право оренди, що виникло на підставі цієї угоди, зареєстровано реєстраційною службою Очаківського міськрайонного управління юстиції 16 січня 2015 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису: 8399217.

Відповідно до додаткової угоди до договору оренди землі від 15 січня 2015 р. нормативна грошова оцінка зазначеної земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації 1,249 становить 1250045 грн. 24 коп.

Вищезазначені накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області та договір оренди позивач вважає прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2294-сг від 05 листопада 2014 р. та №71-сг від 15 січня 2015 р., визнати договір оренди земельної ділянки від 15 січня 2015 р. недійсним та зобовязати ОСОБА_3 повернути державі спірну земельну ділянку та стягнути на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2018 р. провадження у справі закрито.

Ухвала мотивована тим, що розгляд справи зазначеної категорії віднесено до юрисдикції господарського суду.

В апеляційній скарзі керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 вказує, що оскаржувана ухвала суду прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що субєктом у спірних правовідносинах щодо дійсності договору оренди є не юридична особа ФГ «Говерла-2017», а фізична особа ОСОБА_3, а тому спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, представників відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2294-сг від 05 листопада 2014 р. ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 60 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №71-сг від 15 січня 2015 р. затверджено проект землеустрою та передано в оренду ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 60 га з кадастровим номером :01:000:0654 із земель державної власності сільськогосподарського призначення в межах території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

На підстави вказаних наказів між Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області та ОСОБА_3 15 січня 2015 р. укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 60 га (рілля) кадастровий номер :01:000:0654 в межах території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області строком на 10 років для ведення фермерського господарства.

Державна реєстрація права оренди ОСОБА_3 здійснена 16 січня 2015 р.

19 липня 2017 р. відбулася державна реєстрація юридичної особи - Фермерського господарства «Говерла-2017», засновником та головою якого є відповідач ОСОБА_3 Згідно статуту Фермерського господарство «Говерла-2017» до складу його майна (складеного капіталу) увійшло право користування зазначеною вище земельною ділянкою.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб'єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В силу ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим ч. 1 ст. 188 ЦПК України зазначено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Частинами 2, 3 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб'єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Особливості участі прокурора в розгляді справ статтею 56 ЦПК України та статтею 53 ГПК України, за змістом положень яких у разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

У даній справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави з цивільним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та фізичної особи про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства, укладеного між відповідачами у зв'язку з невідповідністю його вимогам законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, виходячи з наступного.

За змістом положень Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян та підлягає державній реєстрації як юридична особа або ФОП.

У справі, яка розглядається, фермерське господарство як юридична особа зареєстровано в установленому законом порядку після отримання відповідачем прав на земельну ділянку, виділену для ведення фермерського господарства, а тому спір підвідомчий господарському суду.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і далі у редакції, чинній на час надання відповідачеві земельної ділянки, укладення оспорюваного договору та реєстрації фермерського господарства) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради (частина перша статті 5, частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 згаданого Закону).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов'язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Суд встановив, що між Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області та ОСОБА_3 15 січня 2015 р. укладено договір оренди земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства на підставі Закону України «Про фермерське господарство».

Після державної реєстрації цього договору відповідачем засновано фермерське господарство, яке зареєстроване як юридична особа.

Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов'язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому сторонами у спірних правовідносинах мають бути юридичні особи.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 р. по справі № 348/992/16-ц, яка у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при застосуванні відповідних норм права.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір виник між суб'єктами господарювання і такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм пава, що регулюють спірні правовідносини.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що стороною у спірних правовідносинах (визнання недійсним договору оренди) є фізична особа ОСОБА_3 та на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 2015 р. № 910/13755, від 15 травня 2018 р. № 911/4144/16, від 16 травня 2018 р. № 911/4111/16 про те, що обовязковою ознакою справ, що відносяться до юрисдикції загальних судів, є наявність серед сторін цього спору фізичної особи та наявність предмету спору, що стосується прав та обовязків цієї фізичної особи, колегія суддів відхиляє.

Так, саме тому, що як зазначено вище, реалізація громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства, після державної реєстрації фермерського господарства, у спірних правовідносинах відбулася фактична заміна орендаря і обов'язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, яке є юридичною особою. Отже фактично, учасниками даного спору є держава, в інтересах якої діє прокурор, та юридичні особи, а не фізична особа ОСОБА_3 А такий спір розглядається в порядку господарського судочинства.

Помилковим є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом невірно використано правову позицію Верховного Суду, яка висловлена у спорі про розірвання договору оренди, а не визнання його дійсним, тому що іншій предмет спору (недійсність договору оренди, а не його розірвання) не вплинуло на склад учасників правовідносин, оскільки з позовом прокурор звернувся після створення і державної реєстрації юридичної особи фермерського господарства, яке і набуло права і обовязки сторони договору орендаря, у звязку з чим саме фермерське господарство, а не ОСОБА_3 має бути відповідачем у даному спорі.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 залишити без задоволення, ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_4

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 18 липня 2018 року