"16" липня 2018 р. Справа № 150/319/18
Провадження по справі №2/150/139/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С. П.,

за участі:

секретаря Горбей О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2, після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із двох сертифікатів на право на земельну частку (пай) в КСП «Україна» с. Мазурівка Чернівецького району Вінницької області. Втім, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину, останнім було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Втім, правовстановлюючі документи у вигляді державного акту про право власності на земельну ділянку спадкодавцем отримані не були, у зв'язку зі смертю, а на померлих осіб державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. За таких обставин позивач позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити свої спадкові права.

За таких обставин, ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку.

Представник позивача за довіреністю від 02 січня 2018 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача - сільський голова Мазурівської сільської ради Груньківський В.Г. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про її смерті серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 в розмірі 2,22 га, який видано на підставі рішення Чернівецької РДА №328 від 14 жовтня 1996 року та зареєстровано в книгу реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Україна» 27 грудня 1996 року №546, що підтверджується довідкою, виданою відділом у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 10 травня 2018 року №Б-135/0-0.38-206/150-18 та викопіюваннями із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с. 13-15).

Спадкоємцем майна померлої був її чоловік, який спадщину прийняв так як на момент смерті проживав зі спадкодавцем.

Втім, не встигнувши оформити своїх спадкових прав, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_2, окрім успадковуваного ним права на земельну частку (пай) після смерті дружини також залишилося майно у вигляді сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4 в розмірі 2,22 га, який видано на підставі рішення Чернівецької РДА №328 від 14 жовтня 1996 року та зареєстровано в книгу реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Україна» 27 грудня 1996 року №28, що підтверджується довідкою, виданою відділом у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 10 травня 2018 року №Б-134/0-0.38-207/150-18 та викопіюваннями із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с. 16-18).

Довідкою, виданою виконкомом Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 03.01.2018 №04 стверджується, що після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і останнє місце проживання якого було с. Мазурівка Чернівецького району Вінницької області спадкоємцем є ОСОБА_1, яка прийняла спадщину за законом в жовтні 2013 року, нею було взято все майно спадкодавця.

При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, постановою державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори від 10 травня 2018 року №407/02-31 було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадкове майно з підстав відсутності у останньої оригіналів правовстановлюючих документів (а.с. 11).

Однак, державні акти на право власності на земельні ділянки, право на які належить спадкодавцям відповідно до сертифікатів на право на земельну частку (пай) не виготовлялися, так як на момент їх виготовлення спадкодавці померли.

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81,116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013.

Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Зазначене ототожнюється з п.1 Постанови ПВСУ №7. Таким чином, правовідносини щодо спадкового майна мають регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо кола спадкоємців (далі - ЦК УРСР).

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавці у визначений законом спосіб не набули права власності на земельні частки (пай), що належали їм на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Вказані сертифікати спадкодавцям було виписано та спадкодавцем отримано, втім за життя втрачено. На разі, як стверджується довідками, виданими відділом у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_2 входять в список померлих громадян, спадкоємці яких мають право на земельні частки (паї), який затверджено Розпорядженням Чернівецької РДА №328 від 14 жовтня 1996 року.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було виписано сертифікати на земельну частку (пай), але не отримано державний акт на право власності, у зв'язку із смертю, то і позивач ОСОБА_1 вправі порушувати питання про успадкування цих земельних часток (паїв) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та отриманням свідоцтв про права власності на землю.

Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - задоволити .

Визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_5 в розмірі 2,22 га, розташовану на території Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, який видано на підставі розпорядження Чернівецької районної державної адміністрації за №328 від 14 жовтня 1996 року та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Україна» 27 грудня 1996 року №28, право на яку належало спадкодавцю ОСОБА_2.

Визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6 в розмірі 2,22 га, розташовану на території Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, який видано на підставі розпорядження Чернівецької районної державної адміністрації за №328 від 14 жовтня 1996 року та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Україна» 27 грудня 1996 року №546, виданого на ім'я ОСОБА_5, право на яку належало спадкодавцю ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН