Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 522/9527/15-ц

провадження № 61-13380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б., ОСОБА_7

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б., про визнання недійсним договору дарування та витребування майна.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року залучено до участі у справі третьою особою ОСОБА_7

В обґрунтування позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що квартира АДРЕСА_1 належала їм та їхньому старшому сину ОСОБА_7 на праві спільної приватної власності в рівних частинах. Проте 15 березня та 06 червня 2006 року їх молодший син ОСОБА_5 шляхом обману, користуючись безграмотністю та неосвіченістю позивачів, уклав з ними відповідні договори дарування, внаслідок чого став власником 2/3 частки зазначеної квартири.

Позивачі є інвалідами з дитинства, глухонімими, ОСОБА_3 не вміє ні писати, ні читати, а ОСОБА_4 вміє читати лише російською мовою, а тому вони не розуміли суть вищевказаних договорів, помилково вважаючи, що надають згоду на реєстрацію відповідача у квартирі. Про укладення спірних договорів їм стало відомо лише у 2014 році, коли вони звернулися до перекладача за наданням перекладу оскаржуваних договорів, а тому позивачі просили поновити їм строк на звернення до суду із указаним позовом.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачі просили визнати недійсними договори дарування по 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, укладені 06 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та 15 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/3 частки вказаної квартири кожному та визнати за ними право власності на вказані частки у спірній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 06 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки цієї квартири.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 15 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки цієї квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час підписання оскаржуваних договорів дарування від 15 березня 2006 року та від 06 червня 2006 року, позивачі не розуміли їхній справжній зміст, помилково вважали, що укладають не договори дарування, а надають дозвіл на реєстрацію відповідача у спірній квартирі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду щодо обґрунтованості заявлених позивачами вимог.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі не розуміли, який правочин вони укладали, та перебували під впливом омани, суди, посилаючись лише на те, що позивачі є хворими людьми з вадами слуху і мови та належним чином не розуміли суті договорів, не надали належної оцінки змісту договорів дарування, не звернули уваги на покази нотаріуса та сурдоперекладача та не надали оцінки показам свідків зі сторони відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що на підставі ордера на житлове приміщення від 04 лютого 1994 року № 322 ОСОБА_3 надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 31,5 кв. м, яка у 2004 році відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була приватизована на трьох осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх старшого сина ОСОБА_7, у рівних частках.

З довідки-виписки із домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 23 червня 2014 року № 424 вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані позивачі, ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_5 та донька останнього - ОСОБА_9, 2007 року народження.

Позивачі є інвалідами з дитинства (ОСОБА_3 - інвалід ІІ групи, ОСОБА_4 - інвалід ІІІ групи, глухонімими, та перебувають на обліку в Одеській обласній організації «Українське товариство глухих» як інваліди з дитинства із вадами слуху, та є неграмотними людьми.

15 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, а 06 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 також укладений договір дарування 1/3 частки цієї ж квартири.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними договорів дарування, суди зазначили, що під час їх підписання позивачі, внаслідок введення їх в оману з боку відповідача, не розуміли зміст правочинів та вважали, що вони надають дозвіл на реєстрацію відповідача у квартирі АДРЕСА_1, позивачі є хворими людьми із вадами слуху і мови, належним чином не розуміли суті договорів, помилялися щодо їх умов.

Верховний Суд не погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо визнання недійсними оскаржуваних договорів дарування, оскільки таких суди дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Оспорюванні договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б., крім того, при їх підписанні у нотаріуса була присутня перекладач - дактилолог ОСОБА_10

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей203і717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом встановлено, що 15 березня та 06 червня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування, подарували своєму сину ОСОБА_5 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Приватний нотаріус, яка посвідчувала оскаржувані договори дарування, пояснила, що для посвідчення договорів дарування відчужувачами, позивачами у справі, особисто були отримані витяги з комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості (далі - БТІ) від 15 березня та від 30 травня 2006 року, у яких чітко вказано, для чого вони витребовувалися, а саме для відчуження 1/3 частки квартири, тобто у різний час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особисто зверталися до БТІ із заявою про отримання витягів для відчуження своєї частки квартири.

Враховуючи те, що позивачі є глухонімими особами, то при посвідченні оскаржуваних договорів дарування була присутня перекладач - дактилолог ОСОБА_10, яка володіє технікою спілкування з глухонімими, здобула професію перекладача жестової мови, кваліфікація якої підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1, виданим Республіканськими курсами підвищення кваліфікації УТОГ про присвоєння кваліфікації перекладач-дактилолог від 29 січня 1988 року та посвідченням № 149, виданим Одеським виробничим об'єднанням «Електрик» Українського товариства глухих УТОГ, дія якого на час посвідчення договору була продовжена до 31 грудня 2008 року. Зазначені документи були оглянуті нотаріусом, з них зроблені копії, які зберігаються у справах.

Нотаріус під час вчинення нотаріальної дії спілкувалася з відчужувачами російською мовою за допомогою сурдоперекладача, за його допомогою позивачі відповіли на усі запитання нотаріуса, з яких зрозуміло було, що вони зрозуміли наслідки своїх дій, а тому у нотаріуса не було підстав вважати, що хтось із учасників угоди не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Дактилолог була присутня при посвідченні оскаржуваних договорів дарування, при цьому відчужувачі не зазначили про недовіру їй та не надали інших заперечень щодо її присутності.

При посвідченні договорів дарування від 15 березня 2006 року та від 06 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, нотаріусом перевірено дієздатність осіб та роз'яснено всі умови його укладення Сторони правочинів підтвердили, що вони не носять фіктивний характер, не є удаваними, не приховують інший правочин і відповідають дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Крім того, із довідки місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 15 вересня 2015 № 2957 вбачається, що відповідач ОСОБА_5 з 29 березня 2006 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, а тому пояснення, що укладаючи 06 червня 2006 року договір дарування частини квартири позивач ОСОБА_3 вважав, що надає згоду на реєстрацію відповідача в ній, є неспростованими, оскільки на цей момент відповідач вже був зареєстрований у квартирі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Верховний Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що оскаржувані договори дарування вчинялися позивачами під впливом обману з боку відповідача, що ними неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, тобто не довели обставини, на які посилалися як на підставу своїх вимог, а посилання лише на ваду здоров'я позивачів не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсними договорів дарування.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243,60 грн, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 292,32 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б., ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 292,32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик