Справа № 761/9268/17
Провадження № 2/761/235/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Григоренко А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України, треті особи: генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національного музею історії України (далі - відповідач), треті особи: генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно Наказу від 13.07.2015 р. №255 генерального директора Національного музею історії України, позивача було звільнено з посади головного інженера за п. З ст. 40 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року позов ОСОБА_1 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково, визнано звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, незаконним та скасовано його, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015 року, визнано запис № 24 від 13 липня 2015 року у трутовій книжці НОМЕР_1, про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, недійсним та зобов'язано Національний музей історії України Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки НОМЕР_1, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912 (сто шість тисяч дев'ятсот дванадцять) гривень 26 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок, в решті позов задоволенню не підлягає. Рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції, ухвалою ВССУ виконання рішення в частині стягнення заборгованості призупинено до прийняття рішення судом касаційної інстанції. Рішення в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, але станом на сьогодні не виконано у законний спосіб. 25.11.2016 р. вже на повторну вимогу державного виконавця генеральним директором музею було видано незаконний наказ № 225 про поновлення позивача на посаді головного інженера без видання окремого наказу про тимчасову зміну штатного розпису (про введення у штатний розпис посади головного інженеру на певний строк) у зв'язку з відсутністю посади головного інженера на той час. Вважає, що його не було поновлено на посаді, яку до штату не введено, що також призвело до неможливості виплати йому заробітну плату у листопаді - січні, а також позбавленню певних соціальних гарантій, не ознайомлено з колективним договором та з правилами внутрішнього трудового розпорядку, не забезпечено виробничими засобами, не проінструктовано з техніки безпеки, виробничої санітарії та протипожежної охорони, ним не підписано трудового договору та не ознайомлено з посадової інструкцією. Позивач неодноразово звертався до керівництва музею, Міністерства культури України, але результатів не було. З листів Міністерства вбачається, що керівництво музею взагалі не зверталося до Міністерства про внесення тимчасових змін до штатного розпису з подальшим їх затвердженням Міністерством, як органом управління. 27.02.2017 року генеральним директором Національного музею історії України було видано наказ №30-К про його звільнення, як головного інженера, у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення штату працівників. Вважає даний наказ також незаконним оскільки неможливо звільнити працівника, який займає певну посаду, без дотримання законної процедури прийняття (поновлення) його на вказану посаду. На момент видання наказу про звільнення від 27.02.2017 р. позивач не займав посади головного інженера, оскільки цієї посади не було у штатному розпису. Позивач вважає дії відповідача необґрунтованими та незаконними, а накази винесеними з порушеннями.

Тому позивач просив визнати дії (бездіяльність) відповідача стосовно процедури поновлення ОСОБА_1 на посаді головного інженера неправомірними; визнати наказ №225 генерального директора Національного музею історії України від 25.11.2016 р. про поновлення на посаді ОСОБА_1 незаконним та скасувати його; визнати наказ №30-К генерального директора Національного музею історії України від 27.02.2017 р. про звільнення ОСОБА_1 незаконним та скасувати його; стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату та час судового засідання було повідомлено належним чином, звернувся до суду із запереченнями, відповідно яких зазначив, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 р. виконано відповідачем у повному обсязі, у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства України, в той же час твердження ОСОБА_1 про незаконність дій відповідача щодо поновлення його на посаді головного інженера НМІУ дійсності не відповідають та ожуть бути спростовані.

В судове засідання треті особи не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, від представника Профспілки працівників Національного музею історії України надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги.

Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року позов ОСОБА_1 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково, визнано звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, незаконним та скасовано його, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015 року, визнано запис № 24 від 13 липня 2015 року у трутовій книжці НОМЕР_1, про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, недійсним та зобов'язано Національний музей історії України Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки НОМЕР_1, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912 (сто шість тисяч дев'ятсот дванадцять) гривень 26 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок, в решті позов задоволенню не підлягає.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі Наказу №51-к від 03.08.2004 року позивача був прийнято на роботу до Національного музею історії України на посаду головного інженера.

Відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України Сосновської Т.В. від 13.07.2015 року № 255 ОСОБА_1 було звільнено з займаної ним посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2016 року, вказаний наказ в частині оголошення позивачу догани було визнано незаконним та скасовано.

Позивач зазначає, що рішення в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, але так і не виконано у законний спосіб.

Як вбачається з матеріалів справі 12.08.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №761/21796/15-ц, відповідне виконавче провадження було внесено до ЄДРВП за №52030559.

На вимогу державного виконавця, в рамках виконавчого провадження №52030559 у відповідності до рішення суду від 12.08.2017 р. та вимог трудового законодавства позивача наказом від 25.11.2016 №225 поновлено на посаді головного інженера НМІУ, про що держаним виконавцем було складено відповідний акт, та винесено постанову про закриття провадження (а.с. 6).

Відповідно зазначеного наказу позивача також повідомлено про заплановане звільнення з посади головного інженера.

Відповідно до Наказу Міністерства культури України від 27.10.2015 р. №844 «Про затвердження структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015 р. №1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015 р. №1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 р.», Наказу Міністерства Культури України від 11.07.2016 р. №529 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 01 травня 2016 року», відбулися істотні зміни в структурі та штатному розписі Національного музею історії України.

Штатний розпис НМІУ, що затверджений Заступником Міністра культури України 11.07.2016 р. не містить штатної одиниці «головний інженер», що зумовило попередження позивача про необхідність обрати одну з вакантних посад НМІУ та про його можливе звільнення в разі, якщо ним не буде обрано таку вакантну посаду.

Відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України Сосновської Т.В. від 27.02.2017 року № 30-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної ним посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників - п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

Як вбачається з письмових пояснень відповідача, відповідач не вбачає які саме права позивача та яким чином були порушені зі сторони НМІУ, адже його було поновлено на посаді згідно із рішенням суду, НМІУ було здійснено виплату усіх належних сум, згідно з рішенням суду, за час роботи на посаді головного інженера йому нараховано та виплачено заробітну плату, в подальшому його, в зв'язку зі зміною структури НМІУ було звільнено, але лише тільки тому, що сам позивач відмовився від обрання однієї з вакантних посад, що були йому запропоновані.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Відповідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника за ініціативою роботодавця у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників допускається лише у випадку, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і прані, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного суду України від 19.05.2015 у справі №21-107а-15, від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, від 01.07.2015 у справі № 6-491-цс-15 (власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Крім того, згідно з ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або у повноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в силенний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення НМІУ законодавства України щодо видачі наказів від 25.11.2016 №225 та від 27.02.2017 року №30-к щодо процедури поновлення на посаді та подальшого звільнення ОСОБА_1, що свідчить про те, що відповідачем права позивача не було порушено, адже його було поновлено на посаді згідно із рішенням суду, НМІУ було здійснено виплату усіх належних сум, згідно з рішенням суду, за час роботи на посаді головного інженера йому нараховано та виплачено заробітну плату, в подальшому його, в зв'язку зі зміною структури НМІУ було звільнено, але лише тільки тому, що сам позивач відмовився від обрання однієї з вакантних посад, що були йому запропоновані, а тому позовні вимоги в частині визнання дій відповідача неправомірними - не підлягають задоволенню, а оскільки позовні вимоги про скасування наказів є похідними, то позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що позивачем не доведено порушення НМІУ законодавства України щодо видачі наказів від 25.11.2016 №225 та від 27.02.2017 року №30-к щодо процедури поновлення на посаді та подальшого звільнення ОСОБА_1, що свідчить про те, що відповідачем права позивача не було порушено, адже його було поновлено на посаді згідно із рішенням суду, НМІУ було здійснено виплату усіх належних сум, згідно з рішенням суду, за час роботи на посаді головного інженера йому нараховано та виплачено заробітну плату, в подальшому його, в зв'язку зі зміною структури НМІУ було звільнено, але лише тільки тому, що сам позивач відмовився від обрання однієї з вакантних посад, що були йому запропоновані, а тому позовні вимоги в частині визнання дій відповідача неправомірними - не підлягають задоволенню, а оскільки позовні вимоги про скасування наказів є похідними, то позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 430, 353-354 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного музею історії України, треті особи: генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 03.07.2018 року.

Суддя