Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 357/6663/16-ц

провадження № 61-19241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Ярмола О. Я., від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Мережко М. В., від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, 10 грудня 2012 року надав їй довіреність на керування своїм власним транспортним засобом AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN НОМЕР_2. Дана довіреність була видана строком на 3 роки. Після розірвання шлюбу у грудні 2015 року позивач направив ОСОБА_3 вимогу про повернення автомобіля, повідомив про припинення довіреності, але в цей же період, позивач дізнався, що його колишня дружина продала автомобіль своїй матері ОСОБА_4, що не відповідало волі позивача, як власника автомобіля. Відповідач ОСОБА_3 продала автомобіль, переслідуючи свої власні інтереси, приховала реальну вартість транспортного засобу, діяла не в інтересах власника автомобіля, тобто без дозволу, таємно, на власний розсуд реалізувала автомобіль своїй матері у своїх власних інтересах.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення частини другої статті 203, статей 237, 238, 1212 ЦК України, просив позов задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між відповідачами.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинним законодавством не заборонено вчиняти правочини щодо відчуження майна між дієздатними особами, які перебувають у родинних відносинах. Вартість спірного майна позивач оспорює в судовому порядку по іншій справі про відшкодування коштів. Спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_4, тобто правочин щодо переходу права власності було вчинено в інтересах ОСОБА_4, яка і стала власником автомобіля. А відповідач ОСОБА_3 діяла у даному правочині, як представник власника за чинною на той час довіреністю від 10 грудня 2012 року і при цьому мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що волевиявлення позивача на момент уповноваження відповідача довіреністю, якою було передбачено право продажу спірного автомобіля за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, було вільним та відповідало його внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

20 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при вирішенні даного спору не належно досліджено докази, які мають істотне значення для вирішення даної справи, надано неправильну оцінку твердженням свідка ОСОБА_5, який є зацікавленою особою. Відповідно до довіреності, яка була надана позивачем ОСОБА_3, право власності на спірний автомобіль не перейшло, а остання мала б діяти не у власних інтересах, а у інтересах довірителя. ОСОБА_3 продала автомобіль своїй матері за заниженою ціною та продовжувала ним користуватися, що свідчить про зловмисні дії відповідачів та суперечить волі власника автомобіля. ОСОБА_3 заволоділа транспортним засобом у спосіб, який суперечить інтересам позивача. Вчиняючи оспорюваний правочин, відповідач діяла у власних інтересах, з метою заволодіння транспортним засобом всупереч волі позивача, кошти за продаж автомобіля позивач не отримав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 18 червня 2011 року уклав шлюб із ОСОБА_3

На праві власності позивачу належав автомобіль AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний у 2010 році до реєстрації шлюбу (а. с. 5).

10 грудня 2012 року позивач видав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність, якою, серед іншого, уповноважив її експлуатувати та розпоряджатися автомобілем AUDI Q7, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у тому числі продавати за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, при умові сплати в установленому законом порядку податку з доходів фізичних осіб або державного мита (а. с. 4).

19 квітня 2013 року відповідно до довідки-рахунку № 088714, виданої ФОП ОСОБА_6, ОСОБА_3, діючи від імені власника, у встановленому законом порядку продала автомобіль AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, ОСОБА_4 Вартість автомобіля визначено у розмірі 315 380 грн (а.с. 54).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2015 року у справі № 357/12943/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

09 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 вимогу про повернення автомобіля AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком. Також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, від 2004 року).

Звертаючись до суду із даним позовом позивач, із урахуванням положень статей 15, 237, 238, 244, 334, 1212 ЦК України, посилався на ту обставину, що продаж транспортного засобу було здійснено без його згоди, а кошти від відчуження майна він не отримував.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

ОСОБА_2 10 грудня 2012 року було добровільно видано довіреність, якою останній уповноважив свою на той час дружину ОСОБА_3 експлуатувати та розпоряджатися спірним автомобілем, у тому числі продавати за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, при умові сплати, в установленому законом порядку, податку з доходів фізичних осіб або державного мита. Видаючи довіреність, позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_3 правом продажу автомобіля будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність позивачем не оспорювалася.

ОСОБА_3, діючи в межах повноважень, наданих їй вказаною довіреністю, вчинила правочин щодо продажу спірного автомобіля своїй матері за ціною у розмірі 315 380 грн, що підтверджується довідкою-рахунком та не суперечить чинному законодавству.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідач діяла в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності. Неповернення позивачу виручених коштів від продажу автомобіля не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє останнього права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв'язку із неналежним виконання договору доручення.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року у справі № 357/4086/16-ц рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування коштів скасовано та задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 315 380 грн вартості автомобіля AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Таким чином, ОСОБА_2 реалізував своє право на примусове повернення коштів від продажу автомобіля, який уповноважена ним ОСОБА_3 здійснила 19 квітня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта