АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6049/18 Головуючий у 1 - й інстанції: Осаулов А.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі :

судді-доповідача: - Панченка М.М.

суддів: - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка представляє інтереси ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до районної державної адміністрації Шевченківського району м.Києва і просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності за набувальною давністю на капітальний гараж розташований у дворі будинку АДРЕСА_1

В ході розгляду справи у суді першої інстанції відбулась заміна відповідача з районної державної адміністрації Шевченківського району м.Києва на Київську міську раду.

Позивач ОСОБА_6 зазначав, що 11.07.1977 р. згідно рішення за №315 Ленінського райвиконкому м.Києва та договору оренди, укладеного 18.08.1977 року між ним та ЖЕК №108, він отримав в оренду металевий гараж по АДРЕСА_1.

Незважаючи на те, що чинність договору припинена у 1983 році, позивач продовжує користуватись цим гаражем, а, оскільки відповідач не вимагає повернення цього гаража у свою власність, позивач, в силу ст.344 ЦК України, просив визнати за ним право власності на цей гараж за набувальною давністю.

Посилаючись на ст.344 ЦК України, вважає, що ним доведено факт користування указаним майном більше десяти років підряд, а тому просив задовольнити позов, визнавши за ним право власності на гараж за набувальною давністю/а.с.1-3, 23-24/.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року у позові відмовлено /а.с.89-92/.

Як вважав суд, позивач не є добросовісним володільцем спірного гаража, як того вимагає ч.1 ст.344 ЦК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5, яка представляє інтереси ОСОБА_6, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скаржник мотивував апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок про те, що володільцем за набувальною давністю є незаконний володілець, оскільки вказане твердження суперечить нормам цивільного законодавства. Суд, на думку скаржника, неправильно тлумачить положення ст. 344 ЦК України, оскільки позивач добросовісно та правомірно володів майном на законних підставах, а тому його позов підлягає задоволенню.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Таким чином, справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад..

Згідно до ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб»єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

А, згідно до ст.6 Закону України «Про столицю України - місто герой Київ» місцеве самоврядування у м.Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті Києві ради (в разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Починаючи з 09.09.2010 року внаслідок проведеної реформи управління районами в м.Києві, районні в м.Києві ради були припинені шляхом ліквідації, а єдиним представницьким органом територіальної громади м.Києва є Київська міська рада та її виконавчий орган Київська міська державна адміністрація.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як слідує із матеріалів справи, відповідно до рішення Ленінської районної Ради депутатів трудящих м.Києва (на час розгляду справи - Печерський район) за №315 від 11.07.1977 року доручено виконкому Ленінської райради взяти на баланс РЖУ Ленінської райради металевий гараж, розташований у дворі будинку АДРЕСА_1, та надати цей гараж у орендне користування ОСОБА_6. Також зобов»язано начальника ЖЕК-108 укласти з ОСОБА_6 відповідний договір оренди /а.с.119/.

Між тим, на виконання указаного рішення №315 від 11.07.1977 року, між Ленінським РЖУ та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року укладено договір оренди, однак - не гаражу, а земельної ділянки за указаною адресою площею 26,4 кв.м. на строк до 01.01.1983 року. В цьому ж договорі зазначається, що указану земельну ділянку позивачу надається для використання під гараж для зберігання автомобіля ГАЗ-24. Також у договорі дозволяється позивачу побудувати на цьому місці гараж/а.с.120-121/.

Цим же договором передбачене внесення орендарем ОСОБА_6 орендної плати за оренду земельної ділянки на рахунок ЖЕК-108.

В тому ж, 1977 році, позивачем на орендованій ділянці було зведено капітальний гараж, яким він користується і на час розгляду справи. При цьому, після побудови капітального гаражу, зміни до балансової відомості про заміну знесеного позивачем металевого гаражу на новий капітальний гараж, не вносились.

Крім того, право власності на новий капітальний гараж за позивачем - відповідними державними органами чи судом не визнавалось.

Однак, між тим, суд вважає, що зведений позивачем у 1977 році капітальний гараж є власністю територіального органу самоврядування мешканців м.Києва - Київради, оскільки залишається чинним вище зазначене розпорядження Ленінської райради за №315 від 11.07.1977 року про взяття на баланс гаражу, який станом на 1977 рік, перебував на місці новозведеного (з дозволу орендодавця) капітального гаражу.

Отже, на думку суду, позивач має право лише на будівельні матеріали, використані ним на вище зазначений капітальний гараж.

Інших вимог, крім визнання за ним права власності за набувальною давністю на гараж, позивач не висував, а тому суд, керуючись ст.367 ЦПК України, не входить в обговорення питання про визнання за позивачем права власності на гараж з інших підстав.

Вимагаючи визнання за собою право власності на указаний гараж за набувальною давністю, позивач ОСОБА_6 посилається на те, що він здійснює добросовісне користування цим гаражем, починаючи з 1977 року, оскільки після припинення дії договору оренди земельної ділянки від 18.08.1977 року, орендодавець ЖЕК-108, а також відповідач - власник спірної земельної ділянки Київрада, як орган територіального самоврядування у м.Києві, якій належить орендована позивачем земельна ділянка, не вимагали припинення орендних відносин та повернення указаної земельної ділянки а також гаража у державне володіння, а тому в силу ст.344 ЦК України просив задовольнити позов.

Позивач вважає, що його постійне користування, з серпня 1977 року спірним гаражем, та відкрите володіння ним протягом більше, як десяти років, є підставою для визнання за ним права власності на указаний гараж за набувальною даністю.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом указаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, за умови, що володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного панування особи над майном для своїх потреб, згідно статті 344 ЦК України, моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.

Крім того, відповідно до п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння).

Підстави набуття права власності визначені главою 24 ЦК України.

Таким чином, з пояснень самого позивача та досліджених судом доказів, встановлено, що користуючись спірним гаражем по АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, з 1977 року, позивачу було відомо, що спірний гараж належить на праві власності органу місцевого самоврядування - Київраді, а тому підстав для виникнення у нього права власності на спірне нерухоме майно без вчинення відповідних правочинів він не має.

Отже, доводи апеляційної скарги, щодо добросовісності володіння позивачем спірним майном, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка представляє інтереси ОСОБА_6, відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді