АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/855/18 Справа № 192/927/17 Головуючий у 1 й інстанції - Стрельников О. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючої судді - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 02 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_5 було письмово укладено договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 2800 доларів США (на день укладення договору за 1 долар - 26 грн. 02 коп.), що становить 73360 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 13% річних від суми позики, що в грошовому вираження становить 30,3 доларів США на місяць. Згідно договору позики відповідачка зобов'язалася сплатити 13 % від суми позики до дня фактичного повернення всієї суми позики, свої зобов'язання не виконала, тому просив стягнути на його користь суму боргу в розмірі 73360 грн. та суму відсотків 17462 грн. 92 коп., починаючи з 02 вересня 2015 року по день подання позову, а всього 90824 грн. 92 коп.(а.с.3-5).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено (а.с.47-48).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.55-58).

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог, зокрема, суд не прийняв до уваги доводи позивача, що в графі «підписи» було вірно зазначено сторони договору, а у вступній частині вони були помилково переплутані.

Також в апеляційній скарзі посилався на те, що суд під час розгляду справи не врахував наступні обставини, що призвели до хибних висновків: договір позики від 02 вересня 2015 року, в розумінні ст. 204 ЦК України, є дійним і у судовому порядку не скасований; договір написаний власноручно позичальником - ОСОБА_5, яка могла свідомо допустити помилки під час його написання; відповідачка ОСОБА_5 не заперечувала факт укладання договору позики від 02 вересня 2015 року, вона лише заперечувала факт отримання від позивача грошових коштів; у графі 6 договір позики від 02 вересня 2015 року «підписи»: вірно зазначено сторони договору: позикодавець - ОСОБА_4, а позичальник - ОСОБА_5

Також в апеляційній скарзі посилався на те, що суд не з'ясував у сторін: чи дійсно ОСОБА_5 надавала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2800 доларів США; чи повернуті ці кошти ОСОБА_4; якими доказами володіє ОСОБА_5, які вказують на її намір передати у позику ОСОБА_4 вказану суму, і навпаки які докази свідчать про те, що ОСОБА_4 намагався отримати ці кошти у позику.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору позики від 02 вересня 2015 року, позикодавець ОСОБА_5, передала позичальнику ОСОБА_4, грошові кошти в розмірі 2800 дол. США (а.с. 7). Пунктом 6 договору зазначено, що позичальник отримав 2800 дол. США повністю, при цьому надпис виконаний в чоловічому роді.

Інших доказів укладення будь-яких договорів між позивачем та відповідачкою суду не надано.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики не підтверджує факт отримання відповідачкою у позивача грошових коштів в позику, а навпаки вказує на отримання позивачем коштів в позику від відповідачки. В порушення ст. 60 ЦПК України (чинного на час винесення рішення), позивачем не доведено свої позовні вимоги, належними та допустимим доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Зі змісту Договору позики від 02 вересня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2800 доларів США, під 13 % річних, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму грошей.

Договір підписано сторонами, однак в графі підписи зазначено позивальник - ОСОБА_5 (підпис), позикодавець ОСОБА_4 (підпис).

Зазначені помилки не дають обґрунтованих підстав для встановлення дійсності отримання ОСОБА_4, чи ОСОБА_5 вказаних коштів.

Розписок та інших доказів на підтвердження отримання грошей сторонами не надано.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача у зв'язку з недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта на нез'ясовані судом обставини справи, колегія суддів відхиляє, оскільки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. А посилання апелянта, на встановлення судом обставин щодо повернення ним коштів відповідачу та на докази які свідчать про те, що ОСОБА_4 намагався отримати ці кошти у позику, не мають значення для вирішення спору щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: