Ухвала

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/11973/16-ц

провадження № 61-36536ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ України, Міністерства внутрішніх справ України про визнання правочину та умов договору недійсними,

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У липні 2016 року Національна академія внутрішніх справ України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просила стягнути з відповідача у відшкодування витрат, понесених у зв'язку з його навчанням у вищому навчальному закладі, 24 255,66 гривень, посилаючись на те, що відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і був зобов'язаний по закінченню навчання не менше трьох років відпрацювати за місцем розподілу, проте порушив цей обов'язок, що є підставою для стягнення з нього витрат з утримання у навчальному закладі.

ОСОБА_1 звернувся до Національної академії внутрішніх справ України, Міністерства внутрішніх справ України з зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсними умови укладеного між ним, Київським національним університетом внутрішніх справ та Міністерством внутрішніх справ України договору від 4 грудня 2007 року, закріплені у пунктах 2.3.5, 2.3.6, 3, 3.1, 3.2, 4, 4.1, 4.3, 4.4, оскільки вони обмежують його гарантоване законодавством право на вільний вибір праці і роду занять, та визнати договір від 4 грудня 2007 року недійсним у цілому як такий, що укладений у зв'язку з введенням його в оману і за відсутності дійсного волевиявлення на вступ з відповідачем у договірні правовідносини на визначених умовах.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва 13 грудня 2017 року позов Національної академії внутрішніх справ України задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ України у відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням курсанта у вищому навчальному закладі, 24 255,66 гривень і судовий збір у розмірі 1 378 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва 13 грудня 2017 року - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги Національної академії внутрішніх справ України, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався положеннями Законів України «Про міліцію» і «Про вищу освіту», Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерств внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313, зазначаючи, що ОСОБА_1 у період навчання перебував на повному державному забезпеченні, тому порушення ним свого обов'язку по закінченню навчання відпрацювати за місцем розподілу не менше трьох років є підставою для стягнення з нього відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у навчальному закладі.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суди попередніх інстанцій керувалися положеннями 203, 215, 230 ЦК України, зазначаючи, що передбачених цими положеннями законодавства правових підстав для визнання оспорюваного договору і його окремих умов недійсними не встановлено.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є вимога про відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням курсанта у вищому навчальному закладі, у розмірі 24 255,66 гривень, що станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також вимоги про визнання договору та окремих його умов недійсними, в частині яких справа є незначної складності.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути

більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом

після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної

інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (ЛеважПрестасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня

1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко