Провадження №: 2/752/599/18
19 червня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.,
при секретарі Мороз О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання договору факторингу частково недійсним,-
у листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», Третя особа: Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) про визнання договору факторингу частково недійсним.
Позивач просить суд визнати недійсним договір факторингу від 05.11.2010 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі боргу по кредитному договору № МL-006/1637/2007 від 24.09.2007, підписаного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».
05.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингу), відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права ПАТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості по кредитним договорам боржників, зокрема і майнові права вимоги щодо стягнення боргу по кредитному договору № МL-006/1637/2007 з позичальника ОСОБА_1 та поручителя по даному договору, а саме: право вимоги основної суми боргу, нарахованих відсотків та інших витрат, на користь фактора.
Згідно ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні правовідносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА» Україна приєдналась до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988 р., чинність положень якої, для України діє з 01.07.2007 р.
Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.
Пунктом 3 ст. 1 Конвенції передбачено,що посилання на «товари» та «продаж товарів» включають також послуги та надання послуг.
Відповідно до ст. 1 та ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредитування.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15рп/2011 положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Таким чином, позивач є споживачем кредитних та фінансових послуг.
Позивач вказує, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом фактором у договорі факторингу може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). Для укладення договору факторингу банк повинен мати банківську ліцензію, видану НБУ (ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»), а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, і відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93 (п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275).
Інші, ніж банки, фінансові установи (юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом) можуть бути фактором за умови, що право на надання цієї фінансової послуги встановлено законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.
У свою чергу, для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію НБУ.
Відповідно до Положення «Про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій», що затверджене Постановою Національного Багку України №297 від 09.08.2002 р.: «1.2. Небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету.»
Згідно Постанови Національного Банку України №297 від 09.08.2002 р. генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку надає НБУ.
Позивач вважає що укладений 05.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечить нормам чинного законодавства. Просив позов задовольнити.
Позивач в судове засідання не з'явився, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідачів ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Кривохижа К.Г. в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. В своїх запереченнях на позовну заяву посилався на те, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою та має відповідне свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, на підставі якого здійснює послуги факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства. На підставі договору комісії від 05.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» приймає платежі за Кредитним договором від ОСОБА_1 у національній та іноземній валюті і у випадку отримання платежів від боржника за Кредитним договором у іноземній валюті конвертує кошти в іноземній валюті в українські гривні та перераховує їх на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Зазначив, що законодавством не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу, а позовна заява не містить доказів , які саме норми ст. 203, 215 ЦК України порушенні при укладанні оскаржуваного договору. Просив у задоволенні позову відмовити.
Третя особа Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг явку свого представника в судове засідання не забезпечила, подала до суду письмові пояснення та просила долучити розглядати дану справу за відсутності свого представника.
З огляду на викладене, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та ухвалити заочне рішення відповідно до вимог ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 24.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк»., правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL- 006/1637/2007 (а.с.4-7).
Відповідно до п. 2 ч. 1 даного Кредитного договору ЗАТ «ОТП Банк» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 98 970 доларів США, зі сплатою фіксованого відсотку, який становить 4,49 відсотків річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), строком до 24 вересня 2037 року.
Згідно п. 7.3. цього Договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому Договору в повному обсязі. Згідно п. 2.4.2. цього Договору Позичальник має право достроково повертати Кредит Банку в порядку, визначеному в п. 1.8. цього Договору.
05.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відійшло право вимоги до Боржників (їх Поручителів) стосовно сплати суми заборгованості за Кредитними договорами (а.с.8-14).
Згідно п. 3.1. Договору купівлі-продажу кредитного портфелю в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду.
Відповідно до п. 3.3. до Покупця переходять права за кредитними договорами у зв'язку з продажем Кредитного портфелю:
а) з урахуванням положень статті 3.4. нижче, Покупець набуває усі права вимоги за Кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій;
б) право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за Кредитними договорами з дати набрання чинності;
в) на умовах, передбачених Договором комісії, право вимагати від Продавця перерахування будь-яких та усіх коштів, отриманих ним від Боржників в результаті реалізації Заставленого майна.
Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу.
Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва («покупки», або передачі прав вимоги до третьої особи).
Відповідно до ч. 1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Згідно ч.2 ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
За правилами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу.
Статтею 21 цього Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг щодо ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг).
Відповідно до п. 3 Розділу 1 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 09.08.2002 №297 небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку надають фінансові послуги, передбачені статтею 4 Закону про фінпослуги, якщо вони є валютними операціями згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету, після отримання генеральної ліцензії.
Згідно п. 7 Розділу 1 цього Положення небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку здійснюють валютні операції за правилами та в порядку, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку та розробленими відповідно до них внутрішніми положеннями небанківської фінансової установи, національного оператора поштового зв'язку, а також з дотриманням умов наданої генеральної ліцензії.
За даними листів Національного Банку України індивідуальних та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надавалось (а.с.15, 103).
Враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України.
Статтею 23 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг.
Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах , визначених законодавством.
Таким чином, зазначеним законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг.
Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було зареєстроване як фінансова установа з видом фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів - надання факторингу.
Разом з тим, згідно пункту 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб'єкт господарювання це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, яка займається діяльністю з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншою господарською діяльністю; будь-яка юридична або фізична особа, яка здійснює контроль над суб'єктами господарювання, група суб'єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб'єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності.
Отже, суб'єкти господарювання це організації, які на основі юридично відокремленого майна в межах своєї господарської компетенції безпосередньо здійснюють господарську діяльність і використання її результатів або управлінську діяльність в економіці.
Суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
Громадянин ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України. Таким чином, враховуючи наведене вище ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як фактор за договором про надання фінансових послуг факторингу від 05.11.2010 року не мав прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання.
Отже, на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року, Розпорядження №231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в редакції чинній на час укладення оскаржуваного договору, підлягало застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій.
У зв'язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження.
Як вже зазначалося вище, фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу.
Крім того, ч. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11.01.2006, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Отже, для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким чином, боржником у договорі факторингу може бути суб'єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб'єкти господарювання.
В той же час, слід звернути увагу на те, що фізична особа (не зареєстрована як суб'єкт господарювання) може бути учасником операцій з відступлення права вимоги у правочинах з відступлення права вимоги, зокрема договорі купівлі-продажу, предметом якого може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
Отже, у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання немає.
Кошти за Кредитним договором було надано позичальнику в доларах США, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності.
Одночасно, у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій.
Таким чином, ПАТ «ОТП Банк» не мало права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» .
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
Керуючись ст. 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 280, 281 ЦПК України, суд, -
Визнати недійсним договір факторингу від 05.11.2010 року, укладений ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі боргу по кредитному договору № МL-006/1637/2007 від 24.09.2007 року, підписаного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір на користь держави по 320 грн. з кожного з них.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Участник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 03.07.2018 року.

Суддя С.В. Ладиченко