Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 302/1035/15-ц

провадження № 61-10529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач (заявник) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року у складі судді Кривка В. П. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Панька В. Ф., Ігнатюка Б. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 067, 10 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 договору від 02 вересня 2005 року № SAMDN6259 позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з несвоєчасним погашенням кредиту в нього станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 15 531, 61 грн, яка складається з: 3 830,36 грн - заборгованість за кредитом, 11 701, 25 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.При цьому суму заборгованості у розмірі 6 464, 51 грн боржник сплатив на виконання судового наказу, виданого Міжгірським районним судом Закарпатської області 25 листопада 2008 року. Зважаючи на наведене, банк просив стягнути різницю між загальною сумою заборгованості та погашеною заборгованістю у розмірі 9 067,10 грн, оскільки іншу частину заборгованості відповідач добровільно не сплачує.

Як на правові підстави позову банк навів посилання на положення статей 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що за судовим наказом Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2008 року у справі № 2-н-68/2008 з відповідача повністю стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 02 вересня 2005 року № SAMDN6259, що станом на 19 жовтня 2008 року складає суму 6 464, 51 грн.

19 вересня 2012 року державним виконавцем постановою закінчено виконавче провадження, яка направлена державним виконавцем позивачу як стягувачу за виконавчим документом. Згідно з висновками суду першої інстанції наведені обставини дали підстави для задоволення заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності у спірних правовідносинах та, як наслідок, для відмови у задоволенні позову у порядку частин третьої-п'ятої статті 267 ЦК України з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 07 листопада 2013 року у справі № 6-116цс-13.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що рішення суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_3 про застосовування позовної давності до спірних правовідносин є обґрунтованим. Позивач про порушення свого права дізнався у 2008 році, коли звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області із заявою про видачу судового наказу, який виданий 25 листопада 2008 року. Постановою державного виконавця від 19 вересня 2012 року закінчено виконавче провадження, в якому стягнуто усю суму заборгованості з ОСОБА_3 на користь Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; ця постанова сторонами не оскаржувалася. Доводи банку про переривання позовної давності у результаті здійснення ОСОБА_3 платежу 10 жовтня 2012 року відхилені апеляційним судом, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 квітня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування. Це є істотним фактором під час надання кредитних коштів, враховуючи, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. За умовами договору щомісячні платежі нараховуються до моменту повної виплати кредиту, який не погашений, а отже, є законні підстави стягнути несплачені, але нараховані суми щомісячних платежів у межах трирічної позовної давності. У обґрунтування доводів касаційної скарги банк посилався на обов'язковість правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, доводи заявника щодо дотримання позовної давності не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

(у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 28 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 02 вересня 2005 року уклали кредитний договір № SAMDN6259 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з виплатою 36, 0 % річних. Банк кредитні кошти перерахував позичальнику на кредитну картку. Відповідач скористався платіжною кредитною карткою, знявши з картки 5 000, 00 грн, проте в подальшому взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, кредит не сплачував у встановлені строки, передбачені договором. Внаслідок цього виникла заборгованість станом на 19 жовтня 2008 року у розмірі 6 464, 51 грн, що складається з 3 830, 36 грн - заборгованість за кредитом, 2 634, 15 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. За цих обставин 24 листопада 2008 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 6 464, 51 грн за кредитним договором № SAMDN6259 від 02 вересня 2005 року. На підставі наведеної заяви 25 листопада 2008 року Міжгірський районний суд Закарпатської області видав судовий наказ № 2-н-68/2008 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми заборгованості у розмірі 6 464, 51 грн. Державним виконавцем Міжгірського РУЮ в Закарпатській області 25 вересня 2009 року постановою відкрито виконавче провадження за цим судовим наказом та постановою 19 вересня 2012 року закінчене виконавче провадження у зв'язку із стягнення боргу з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі в сумі 6 511, 83 грн. Встановлені обставини не оспорено відповідачем, їх підтверджено наявними доказами у справі.

24 вересня 2015 року банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за згаданим кредитним договором в сумі 9 067, 10 грн. ОСОБА_3 заявив про застосування позовної давності до заявлених до нього позовних вимог.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Положенням чинного цивільного процесуального закону у загальному контексті форми стягнення на підставі судового наказу кореспондується із положеннями ЦПК України 2004 року, за якими судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду відповідних вимог. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Верховний Суд дійшов до переконання, що, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання відповідача.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодились з правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором протягом періоду виконання зазначеного судового наказу.

Щодо застосування позовної давності.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист належних прав або інтересів. Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Верховний Суд дійшов до переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій, насамперед, повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та пені за кредитом, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували строк позовної давності.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди попередніх інстанцій ухвалили правильне за змістом його резолютивної частини рішення, проте з помилкових підстав, такі рішення підлягають зміні шляхом виключення у мотивувальній частині з правових підстав відмови у задоволенні позову наведення посилання на застосування позовної давності та зазначення як підстави для відмови у позові безпідставність заявлених позивачем вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 квітня 2016 року змінити, виключивши з наведених у мотивувальній частині правових підстав відмови у задоволенні позову посилання на застосування позовної давності та зазначивши як підставу для відмови у позові доводи про безпідставність вимог.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик