АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Харків

справа № 644/ 2411 /18

провадження № 22-ц/790/3394/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Колтунової А.І.,Кругової С.С.,

за участю секретаря судового засідання : Щегельського Д.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1,

відповідач Шевченківське відділення поліції Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділення поліції Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області про визнання дій (бездіяльності) протиправними та відшкодування моральної шкоди,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, постановлену 27 квітня 2018 року, під головуванням судді Сітало А.К. в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати дії (бездіяльність) Шевченківського відділення поліції, які виразилися у невиконанні вимог ст. ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» щодо порушення строку розгляду заяви від 19.02.2018 року неправомірними та стягнути з Шевченківського відділення поліції, як структурного підрозділу Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області суму моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1, у звязку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідач беру участь у справі не з приводу невиконання своїх владних повноважень, а з приводу відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю відповідача, пов*язаної з розглядом заяв, що регламентується Законом Украйни «Про звернення громадян».

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даних правовідносинах відсутні елементи цивільного-правових відносин. За суб'єктним складом та предметом спору дані правовідносини повязані з виконанням відповідачем владних управлінських функцій, отже має місце публічно-правовий спір.

Судова колегія погоджується із висновкам суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як роз'яснено в абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013р. "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За вимогами ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Отже, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Положеннями статті 9 Закону України "Про інформацію" обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

За змістом статей 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Визначення заяви (клопотання) міститься у статті 3 Закону України "Про звернення громадян" та означає звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов'язок об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати дії (бездіяльність) Шевченківського відділення поліції неправомірними та стягнути з Шевченківського відділення поліції, як структурного підрозділу Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області суму моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

Обгрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_2 вказує, що 06.02.2018 року звертався до чергового слідчого Шевченківського відділення поліції із заявою про надання йому витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по його заяві у відношенні посадової особи ОСОБА_3

Крім того 19.02.2018 року ОСОБА_2 звертався із заявою до Начальника СО Шевченківського відділення поліції із заявою про надання інформації щодо номера кримінального провадження по його заяві та про надання йому витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по його заяві у відношенні посадової особи ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень є розпорядником в розумінні вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічної інформації, яка знаходиться у володінні зазначеного органу, тому вирішення спорів щодо оскарження дій відповідача з цього приводу та відшкодування завданої такою бездіяльністю моральної шкоди віднесено до адміністративного судочинства.

Якщо позивач не згоден з діями та бездіяльністю слідчого у кримінальній справі, то із змісту ст.ст. 303-308 КПК України вбачається, що рішення дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в порядку КПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 188 ЦПК України не допускається об*єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відомви у відкритті провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_4