Ухвала

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 161/15226/16-ц

провадження № 61-18455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Заплішна Ольга Дмитрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року у складі судді Рудської С. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2016 року між нею і публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») було укладено договір, за умовами якого вона внесла кошти у розмірі 110 000,00 грн, а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 04 грудня 2016 року та зобов'язався щомісячно сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 27 % річних. У пункті 1.4 договору сторонами погоджено, що цей договір укладено між нею (Сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (Сторона-2) (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), через повіреного - ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок Сторони-2.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди: від 10 березня 2016 року, від 18 березня 2016 року, від 30 березня 2016 року, від 12 квітня 2016 року, від 10 травня 2016 року, на підставі яких вона внесла на свій рахунок додаткові кошти на загальну суму 180 000,00 грн.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов договору від 09 березня 2016 року повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами, перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

Постановою Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним, а рішенням Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

22 липня 2016 року вона звернулася із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення її до реєстру вкладників банку і виплату гарантованого відшкодування. У жовтні 2016 року вона отримала відповідь уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», в якій було зазначено, що переказ коштів (транзакція) здійснений на її рахунок є нікчемним і дані відносно неї не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Попри вказане, 16 грудня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» виплатив їй частину коштів, які були перераховані ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на її поточний рахунок, у розмірі 111 320,48 грн.

На підставі вказаного та з урахуванням того, що кошти у розмірі 70 000,00 грн їй повернуто не було, ОСОБА_1, з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог від 20 січня 2017 року і від 16 лютого 2017 року, просила суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану суму відшкодування грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн, три проценти річних у розмірі 2 120,76 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 268,17 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 гарантовану суму грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із початком процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» позивач має право за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб одержати гарантовану суму відшкодування коштів за договором банківського рахунку у розмірі 70 000,00 грн. У задоволенні інших вимог суд відмовив, оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено обов'язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплачувати три проценти річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, тобто фонд гарантує виплату вкладнику коштів у граничному розмірі, передбаченому статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, встановивши, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не проведено виплату гарантованої суми відшкодування грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і стягнення цих коштів.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовано статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої вказаної статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. У статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначена черговість і порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів. Вказане свідчить, що у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи може здійснюватися лише у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», отже підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає. Крім того, задоволення позову ОСОБА_1 призводить до порушення прав інших осіб, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшло як доповнення до касаційної скарги - клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі, оскільки фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа у цьому випадку виконує від імені фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, спір, що виник між сторонами, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. При цьому посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 10 травня 2018 року у справі № 761/20791/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Заявник, який подав касаційну скаргу, використовуючи своє право заявляти клопотання на стадії касаційного перегляду, по суті оскаржує судові рішення з підстав порушення правил юрисдикції.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або ВеликоїПалати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із обґрунтуванням підстав, визначених у частині шостій статті 403 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки касаційна скарга містить доводи щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій правил предметною та суб'єктної юрисдикції.

Керуючись частиною шостою статті 403, частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 161/15226/16-ц за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк