Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа №552/5259/15-ц

провадження №61-12391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року у складі судді Миронець О. К., рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

28 лютого 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 20/21/08-Склв, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 460 000 гривень з розрахунку 13,9% річних за користування кредитом на строк до 28 лютого 2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком і відповідачем було укладено договір іпотеки 20/21/І01/08-Склв від 29 лютого 2008 року, згідно з яким ОСОБА_3 передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок порушення відповідачем кредитних зобов'язань станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 423 666,57 грн, яка складається з суми за кредитом - 183 830,25 грн та відсотків за користування - 239 832,32 грн.

Просив у рахунок вказаної заборгованості ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки -квартиру, загальною площею 96,8 кв.м, житловою - 50, 8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить на праві власності відповідачу, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.

У травні 2016 року до суду із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, на обґрунтування якого зазначив, що йому не було відомо про укладення договору іпотеки і підпис у ньому йому не належить, у зв'язку з чим просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 20/21/І01/08-Склв від 29 лютого 2008 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року у позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено за недоведеністю.У позові ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в первісному позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог, оскільки не надано оригіналу іпотечного договору. Відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції вказав, що оскільки позивач за зустрічним позовом посилається на те, що він не підписував та не укладав договір іпотеки, то правочин не вчинено. Тому позов не підлягає задоволенню, оскільки вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена лише до вчиненого між сторонами правочину.

ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові. Рішення в частині відмови в позові ОСОБА_3 не оскаржувалося.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року скасовано в частині відмови в позові ПАТ «Дельта Банк». Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові ПАТ«Дельта Банк» з інших підстав. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сторони не реалізували своїх прав, визначених у пункті 4.3 договору іпотеки. Банк мав діяти відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та пункту 4.5 договору іпотеки, однак пред'явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, що є позасудовим способомзахисту. Отже, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання про звернення стягнення на іпотечне майно у такий спосіб.

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

26 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

18 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

16 серпня 2017 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди, ухвалюючи рішення про відмову в позові, не взяли до уваги правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, відповідно до якого згідно із статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Згідно з пунктом 39 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 квітня 2012 року суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. У разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Право іптекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» підтверджено правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 26 грудня 2011 року у справі №3-139гс11.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-340цс15.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 20/21/08-Склв, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредити (транші) в межах загальної суми 460 000 грн, а ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати проценту ставку за користування кредитом у розмірі 13,9% річних, на строк до 28 лютого 2023 року.

29 лютого 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем, з метою виконання зобов'язання за кредитним договором, було укладено іпотечний договір № 20/21/І01/08-Склв. Згідно з договором предметом іпотеки є квартира, загальною площею 96,8 кв.м., житловою - 50, 8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 і належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 30 серпня 2007 року (а.с. 25-30).

Відповідно до пункту 3.1.6 кредитного договору у разі недотримання позичальником умов договору та додаткових угод, а також у разі погіршення фінансового стану позичальника, вимагати дострокового повернення кредитів, сплати нарахованих процентів за користування ними, комісії, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки № 20/21/101/08-Склв від 29 лютого 2008 року.

У пункті 4.2. кредитного договору визначено, що основним забезпеченням повернення кредитів, сплати процентів за користування ними, комісій та пені є іпотека житлової квартири загальною площею 96,8 кв.м, житловою - 50, 8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, згідно з іпотечним договором № 20/21/08-Склв від 29 лютого 2008 року.

27 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта банк» і ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредит промбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 44-48).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно пункту 4.3 при порушенні умов кредитного договору іпотекодержатель попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не буде виконано, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно; від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погодженим з ним, від свого імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку», що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цьогоЗакону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленомустаттею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленомустаттею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки -це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та вказаний висновок Великої ПалатиВерховного Суду суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові з огляду на наявні в іпотечному договорі умови про звернення стягнення на предмет іпотеки, викладені в пункті 4, зокрема, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, що є виключно позасудовим способомурегулювання спору, який сторони встановили самостійно в іпотечному договорі.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі обставини, не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у не скасованій частині та рішення апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик