АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

14 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона працювала в КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради на посаді охоронця відділу охорони. 27.07.2017 року позивач підписала контракт та вступила на військову службу до лав Збройних Сил України. 17.08.2017 року ТВО військового комісара Новокодацького районного військомату м. Дніпра повідомив КП «Муніципальна варта» ДМР про те, що ОСОБА_1 залучена до служби в Збройні Сили України на військову службу за контрактом та що на неї розповсюджуються гарантії для військовослужбовців, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України. 28.08.2017 року наказом КП «Муніципальна варта» ДМР №89 (розпорядження) ОСОБА_1 було звільнено з посади за п. 3 ст. 36 з 28.08.2017 року, тобто у зв`язку з вступом на військову службу). Вважає, що її звільнено незаконно, вона не отримує заробітну плату. Тому позивач просила поновити її на посаді охоронця в КП «Муніципальна варта» ДМР та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 серпня 2017 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та КП «Муніципальна варта» ДМР - Гришиної К.В. (а.с.129). Заява КП «Муніципальна варта» ДМР про перенесення судового засідання у зв`язку з плановою щорічною відпусткою з 13 по 20 червня 2018 року представника ОСОБА_3 не свідчить про наявність поважних причин неявки відповідача у судове засідання, до заяви не долучено будь-якого доказу на підтвердження факту перебування вказаного представника у відпустці. Більше того, при вирішенні питання щодо оголошення перерви у судовому засіданні у даній справі, що відбулося 17.04.2018 року, представник відповідача ОСОБА_3 не висловила заперечень щодо призначення наступного засідання на 19.06.2018 року, про «планову щорічну відпустку» суд не повідомила. Крім того, колегія приймає до уваги, що відповідач КП «Муніципальна варта» ДМР є юридичною особою та не позбавлений можливості направити для участі у судовому засіданні іншого представника; зокрема, повноваження представника ОСОБА_3 підтверджуються довіреністю від 22.12.2017 року, яка також передбачає аналогічні повноваження представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 121).
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 13.06.2016 року ОСОБА_1 знаходилась в трудових відносинах з відповідачем та з 01.11.2016 року займала посаду охоронця відділу охорони, що підтверджується копією трудової книжки позивачки НОМЕР_1 (а.с. 4-6).

27 липня 2017 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту, а саме протягом трьох років (а.с. 9-11).

Листом від 17 серпня 2017 року №3103/2 т.в.о. військового комісара Новокодацького районного військкомату м.Дніпро письмово повідомив КП «Муніципальна варта» ДМР про те, що ОСОБА_1 залучена до служби в Збройні Сили України на військову службу за контрактом та що на неї розповсюджуються гарантії для військовослужбовців, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України (а.с. 8).

Наказом КП «Муніципальна варта» ДМР №89-к (розпорядження) про припинення трудового договору від 28.08.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади охоронця («охоронника») відділу охорони за п. 3 ст. 36 з 28.08.2017 року, тобто у зв`язку з вступом на військову службу (а.с. 3).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Частинами 1, 2 ст. 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За змістом ч. 3 вказаної вище статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.
При цьому Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду у справі N800/582/14. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа N800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Ураховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Даний факт також зазначено у листі Відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України від 20.10.2016 р. №316/1/906 Щодо дії особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 була призвана на військову службу 27 липня 2017 року за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу до закінчення особливого періоду.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що на ОСОБА_1 поширюються гарантії, визначені частиною четвертою статті 119 КЗпП України, - колегія приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та поновлення ОСОБА_1 на посаді охоронця відділу охорони комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради з 29.08.2017 року.
При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховується період з наступного дня після незаконного звільнення позивача, тобто з 29.08.2017 року та по день ухвалення судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі - по 19.06.2018 року. Таким чином, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, яку вона отримувала у КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради, в сумі 8694,85 грн., що підтверджується довідкою відповідача, - розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки, становить 84629,58 грн. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до неправильного застосування матеріального закону та ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі платежу за один місяць в сумі 8694,85 грн. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, а позивач звільнена від сплати судового збору, з комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 846,29 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді охоронця відділу охорони комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради з 29.08.2017 року.

Стягнути з комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.08.2017 року по 19.06.2018 року в сумі 84629 (вісімдесят чотири тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн. 58 коп. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України).

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі платежу за один місяць в сумі 8694 (вісім тисяч шістсот дев`яносто чотири) грн. 85 коп. (з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України).

Стягнути з комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради () в дохід держави судовий збір в сумі 846 (вісімсот сорок шість) грн. 29 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді