Єдиний унікальний номер 219/8502/17 Номер провадження 22-ц/775/1106/2018
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/8502/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2018 року (суддя Брежнев О.А., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 27 квітня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, 3-тя особа - ОСОБА_5, про поновлення строку для звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 на її користь вартості 1/2 частини спільного сумісного майна у сумі 48 000 грн., а саме транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що 15 серпня 2006 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого у них є неповнолітня донька - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Датою розірвання шлюбу є дата набрання законної сили рішення суду - 23 жовтня 2012 року.

Після розлучення відповідачем був поданий до Артемівського міськрайонного суду Донецької області позов про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року позов був задоволений. В свою чергу, вона подавала зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна - транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року за 12000 доларів США, та стягнення на її користь 1/2 частини його вартості. Згідно ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року її зустрічний позов залишено без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) у зв'язку з тим, що вона покинула зал судового засідання. Про це вона не знала, оскільки всі її справи вів представник за дорученням, вона у судових засіданнях участі не приймала, її представник говорив, що справа розглядається спочатку у суді першої інстанції, а потім - у апеляційному суді.

21 липня 2017 року вона звернулась з письмовою заявою до Артемівського міськрайонного суду Донецької області, а 31 серпня 2017 року отримала рішення та ухвалу суду від 06 травня 2014 року. Її представник оскаржив вказану ухвалу до апеляційного суду, який залишив ухвалу суду першої інстанції залишена без змін. Просила поновити строк для звернення до суду та стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини вказаного автомобіля.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане судове рішення позивачем подана апеляційна скарга, в якій вона просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи не розглянув по суті позовні вимоги, а лише - в частині поновлення строку. Вважає, що вона має право на компенсацію 1/2 частини коштів, які були витрачені на придбання транспортного засобу, оскільки вона не пропустила строк для звернення до суду з даним позовом.

Позивач підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач, сповіщений про час та місце розгляду справи судовою повісткою, надісланою рекомендованим поштовім відправлення, не з'явився.

Його представник - адвокат ОСОБА_3 проси залишити скаргу позивача без задоволення.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, рішення набуло законної сили 23 жовтня 2012 року.

Відповідно до ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - залишено без розгляду, оскільки ОСОБА_2 до закінчення розгляду справи покинула судове засідання і не подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, і згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року ця ухвала залишена без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у справі пропущена загальна позовна давність.

З висновком суду першої інстанції щодо правової підстави для відмови у позові не можна погодитися, з огляду на таке.

За частиною 60 ЦПК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно із частиною 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року у справі № 0503/3650/2012 шлюб, зареєстрований 15.08.2006 року Відділом ДРАЦС по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 370 між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 - розірвано. Рішення набуло законної сили 23.10.2012 року.

Як зазначено у позовній заяві ОСОБА_2, відповідно до договору-розписки від 16.05.2011 року відповідачем був куплений транспортний засіб марки Daewoo Nexia срібного кольору, 2010 року випуску, за 12 000 доларів США, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Проте відповідач не набув на спірний автомобіль право власності, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, третя особа - ОСОБА_5 10 травня 2011 року видав ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність на право користування та розпорядження автомобілем Daewoo Nexia ЗНГ, 2009 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, який, в свою чергу, діяв на підставі довіреності з правом передоручення від 20 квітня 2011 року, що була видана власником автомобіля - ОСОБА_6 (автомобіль належить останньому на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобі серії НОМЕР_2 Строк дії довіреності, виданої ОСОБА_5 - по 20 квітня 2014 року (в межах дії основної довіреності від власника) (а. с. 7-8).

Тобто, ОСОБА_5 передовірив відповідачу своє право, надане йому власником транспортного засобу, користуватися та розпоряджатися спірним автомобілем.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Як зазначено в абзацах 4 та 5 пункту 12 Порядку, здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (в редакції на час виникнення правовідносин), оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі реалізації або передачі для реалізації зазначених транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, укладених договорів купівлі-продажу транспортних засобів, виданих актів приймання-передачі, біржових угод і відповідно номерних знаків для разових поїздок та номерних знаків «Транзит», актів огляду реалізованого транспортного засобу, актів технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер (абзац перший пункту 13 Порядку).

В пункті 17 Порядку визначено, що під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

До такого висновку дійшов Верховний суд України у справі № 6-688цс15 та у постанові від 16 грудня 2015 року за цією справою виклав таку правову позицію - видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Таким чином, відповідач не набув право власності на спірний автомобіль і це майно не може бути предметом поділу, як спільне сумісне майно подружжя. Наданий суду договорі-розписка від 16 травня 2011 року з ОСОБА_5 на купівлю автомобіля за 12 000 доларів США з розстроченим платежем, де вона виступила поручителем, а відповідач - покупцем, не має правового значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції зазначені норми законодавства та обставини справи не врахував, та мотивував своє рішення пропуском позивачем строку позовної давності.

Позивач в уточненій позовній заяві просила поновити їй строк для звернення до суду з цим позовом. Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача - ОСОБА_3 було подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 14, 45).

Проте, заява позивача про поновлення строку позовної давності (частина п'ята статті 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований.

У даному випадку, позов ОСОБА_7 є необґрунтованим, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті, а не з приводу пропуску позовної давності.

Отже, у задоволенні позву слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Суд першої інстанції не врахував зазначене, не правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та не застосував закон, який підлягає застосуванню внаслідок чого, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної даності.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 960,00 грн., оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції за клопотанням позивача сплата судового збору була відстрочена до ухвалення судового рішення у даній справі.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 960,00 (дев'ятсот шістдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.І. Корчиста

О.О. Тимченко

Повний текст постанови складено 18 липня 2018 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич