Справа № 466/3107/16 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/1380/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року м.Львів

Справа № 466/3107/16

Провадження № 22ц/783/1380/18

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Шевченківськогго районного суду м.Львова, ухвалене у м.Львові 25 жовтня 2016 року (суддя Кавацюк В.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором,

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 15 серпня 2013 року у сумі 53 400 грн., проценти за прострочення сплати боргу у сумі 2 403 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 400 грн. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_3 позичив у нього гроші в сумі 2 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53 400 грн., терміном на один рік та зобовязувався їх повернути до 15 серпня 2014 року. Даний договір позики був оформлений у виді розписки, яку відповідач власноручно написав на копії свого паспорта. Однак, у визначений час відповідач не повернув йому кошти та став уникати зустрічей з ним. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_3 позичив у нього 2000 доларів США, про що свідчить розписка від 20 вересня 2010 року, однак позичені гроші не повернув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_3 як позичальником складено розписку про зобовязання повернути 2 тисяччі доларів США строком до 15 серпня 2014 року та зазначено, що у разі невиконання ним такого зобовязання у ОСОБА_2 виникає право на звернення до суду для стягнення коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі коштів позичальнику. Зі змісту розписки від 15 серпня 2013 року вбачається, що відповідач взяв на себе зобовязання повернути грошові кошти, проте ця розписка не містить відомостей про отримання ОСОБА_3 саме в борг.

Є встановленим, що на звороті копії свого паспорта ОСОБА_3 у розписці зазначив таке: «Я, ОСОБА_3 Зобовязуюсь віддати 2 тис. доларів до 15 серпня 2014 року. Якщо я несправлюсь до 15 серпня 2014 року то ОСОБА_2 має право на звернення до суду для стягнення коштів (а. с. 4).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Виходячи зі змісту розписки, складеної ОСОБА_3, враховуючи висловлений ним обовязок повернути кошти позивачу та відповідальності у випадку невиконання цього у визначений термін, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена розписка свідчить про наявнсть між сторонами договірних відносин (договору позики).

На підставі встановленого колегія суддів прийшла до висновку про підставність позову, оскільки між сторонами укладено договір позики. Розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми, передбачає відповідальність за порушення умов договору. Внаслідок невиконання відповідачем перед позивачем договірних зобовязань порушено права та законні інтереси останнього, які підлягають судовому захисту.

З відповідача в користь позивача належить стягнути борг за договором позики в розмірі 2 000 доларів США, що на час ухвалення рішення згідно курсу Національного банку України становить 52 875,97 грн., 2 379,42 грн. відповідно до вимог статті 625 ЦК України в межах позовних вимог - 3% річних та 400 грн. судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківськогго районного суду м.Львова від 25 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: с.Ланівка Стрийського району Львівської області) борг за договором позики в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США, що на час ухвалення рішення згідно курсу Національного банку України становить 52 875,97 грн. (пятдесят дві тисячі вісімсот сімдесят пять грн. 97 коп.), 2 379,42 грн. (дві тисячі триста сімдесят девять грн.42 коп.) - 3% річних та 400 грн. судових витрат.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 9 липня 2018 року.

Головуючий

Судді