Справа № 162/1080/17 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б.С.
Провадження № 22-ц/773/840/18 Категорія: 44 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар с/з - Савчук О.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення із жилого будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 травня 2014 року вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1. Розташований на цій земельній ділянці житловий будинок 2016 року побудови з надвірними будівлями і спорудами також належить їй на праві приватної особистої власності.

Крім того, позивач зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який було розірвано на підставі рішення Любешівського районного суду Волинської області від 08 листопада 2017 року. Відповідач не проживав і ніколи не був зареєстрований в її будинку.

В жовтні 2017 року відповідач самоправно вселився у її власний житловий будинок, в якому позивач проживає разом із своїми дітьми.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила захистити її право власності на нерухоме майно та виселити відповідача з її власного жилого будинку.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року в даній справі в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали і просили скаргу задовольнити, відповідач та його представник апеляційну скаргу заперечили та просили скаргу залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 з наступних підстав.

Як убачається з позовної заяви ОСОБА_2, остання просила суд задовольнити її позовні вимоги щодо виселення відповідача із житлового будинку на підставі статей 16, 386, 391 ЦК України.

Кожна особа, як передбачає стаття 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За положеннями статті 391 ЦК має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, за положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони і не були пов'язані з порушенням права володіння.

Всупереч зазначеним вимогам закону позивач, посилаючись на порушення відповідачем її права власності на жилий будинок, заявила позовні вимоги на підставі норм ЦК України не про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядженням своїм майном, а просила суд виселити відповідача із жилого будинку.

Із матеріалів справи убачається, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 травня 2014 року (а.с.5) позивач ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 0,15 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1. Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 15 травня 2014 року за позивачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянка (а.с.6).

Судом також встановлено, що 03 жовтня 2016 року за позивачем ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на жилий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Позивач вважає, що оскільки вона набула право приватної особистої власності на земельну ділянку, а тому будинок, який побудований на цій земельній ділянці, також належить їй на праві особистої власності, а тому вважає, що відповідач не має права проживати у цьому будинку, в зв'язку з чим просила суд виселити відповідача із жилого будинку.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 про виселення із жилого будинку, суд першої інстанції зробив висновки про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1, з якого позивач просить виселити відповідача, належить сторонам на праві спільної власності, оскільки набутий ним як подружжям за час перебування в шлюбі, а тому відповідач як співвласник жилого будинку на законних підставах вселився та проживає у цьому будинку.

На думку колегії суддів такі висновки судом зроблені з порушенням вимог закону.

В даному випадку суд вирішував спір між бувшим подружжям не з приводу нерухомого майна, а розглядав справу за позовом ОСОБА_6 про виселення відповідача ОСОБА_4 із жилого будинку.

Частини 1, 2 статті 109 ЖК України передбачають, що виселення із жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За правилами статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця, або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, за положеннями зазначених вимог закону виселення осіб із жилих приміщень проводиться відповідно до вимог Житлового Кодексу України.

Позивач ОСОБА_2 пред'явила до відповідача ОСОБА_4 вимоги про виселення із жилого будинку на підставі норм Цивільного Кодексу України, хоча за нормами цього Кодексу власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а не захищати своє право власності шляхом пред'явлення позову про виселення із жилого приміщення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем вибраний неправильний спосіб захисту свого порушеного права, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, із-за порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 квітня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення із житлового будинку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повне судове рішення складено 23 липня 2017 року.