САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/2234/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2018 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.,

при секретарі Ажмяковій Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, -

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2017 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що 26.06.2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2013 року шлюб між сторонам було розірвано. Від шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Данило навчається у 2-му класі Навчально-виховного обєднання №136 м. Дніпро. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, вона безперешкодно давала батьку бачити свою дитину, була не проти їхнього спілкування, адже вважає дуже вважливою участь батька у виховані сина. Після розлучення ОСОБА_2 сином взагалі не цікавився, навпаки ініціатива завжди виходила від позивача, вона постійно просила батька про зустріч з ОСОБА_3, оскільки дитина цього потребувала. Пасивність щодо виховання дитини з боку ОСОБА_2 тривала до осені 2016 року. Тоді відповідач звернувся до неї за фінансовою допомогою, у чому вона йому відмовила. Після такого інциденту ОСОБА_2 почав активно, навіть настирливо добиватися уваги дитини. З того часу, ОСОБА_2 через свої особисті образи на неприязнь до неї, почав використовувати сина, щоб нашкодити їй. Він повідомив, що зіпсує її відносини з сином та взагалі забере від неї дитину. Незважаючи на такий розвиток подій, вона не заперечувала, що ОСОБА_3 буде відвідувати батька і навпаки, адже діяла в інтересах дитини і вважала, що відсутність спілкування з батьком може нашкодити Данилові. Відповідач почав налаштовувати малолітнього сина проти неї, змушуючи його постійно повторювати та запамятовувати «батькові неправдиві байки». Психологічне знущання батька почало призводити до частого погіршення емоційного стану сина та проблем зі здоровям, що підтверджується виписками з амбулаторної картки хворого. Повідомлення позивача ОСОБА_2 про результати його психологічного тиску закінчилися тим, що відповідач звернувся до Органу опіки і піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради з заявою від 31 жовтня 2016 року про визначення участі батька у вихованні сина. В заяві ж ОСОБА_2 «вилив на мене купу бруду», що полягає у наступному: «Вважаю за доцільне довести до відома Комісії наступне: Син постійно скаржиться мені на те, що мати застосовує фізичне насилля щодо нього, зі слів дитини: «закрывает рукой одновременно рот и нос не даёт дышать», «поднимает за голову», «толкает на пол», «специально с силой наступает на ногу» у відповідь на супротив дитини насиллю каже «я тебя вообще убью, если захочу». Зі слів дитини, мати постійно обзиває його різними брудними, недоречними у вихованні словами: «падла», «скотина», «дибил», тощо, кричить на нього, лякає сина тим, що назавжди віддасть його до дитячого будинку або інтернату. Мати недбало піклується про здоровя сина, інколи не звертає уваги на скарги дитини, займається самолікуванням, не узгоджує дій стосовно медичного огляду та лікування дитини зі мною. Так, на мої зауваження протягом тижня звернути увагу на утруднене дихання дитини та пропозицію відвести його до медичного закладу на огляд відповіла «всё в порядке, ты наговариваешь»…». Таким чином, у своїй заяві від 31 жовтня 2016 року до Органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про визначення участі батька у вихованні сина ОСОБА_2 поширив інформацію, якою принизив її гідність та честь перед членами комісії Органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради. Дана заява відповідача фактично вся складається із такої нічим необґрунтованої інформації, що порушує її честь та гідність. Зокрема у заяві він просить «захистити сина від фізичного насилля з боку матері та зобовязати припинити протиправні дії відносно дитини», «зобовязати ОСОБА_1 належним чином піклуватися про здоровя та безпеку сина і т.д…». Дана заява, а точніше викладені в ній дані, просто шокували, оскільки вона завжди добросовісно виконувала свої обовязки матері, піклувалася про здоровя сина, його фізичний та психологічний розвиток, завжди допомагала йому у навчанні, наймала додаткових репетиторів, яких оплачувала самостійно. У ОСОБА_3 до втручання батька, завжди були хороші оцінки, ОСОБА_3 був психологічно врівноваженою та слухняною дитиною. На сьогодення, постійний психологічний тиск відповідача на дитину, призвели до того, що ОСОБА_3 став погано навчатися, не поважає матір, не має бажання з нею спілкуватися і хоче бути лише з батьком. Рішенням Органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 18.11.2016 року №433 було визнано участь ОСОБА_2 у вихованні сина шляхом надання дозволу зустрічатися з ним: у вівторок на четвер з 18:00 до 20:00год. та суботу протягом всього дня. Інформація ОСОБА_2 зазначена в заяві про визначення участі батька у вихованні сина щодо негативної характеристики її як матері, та про те що вона порушує права їх сина не була підтверджена Рішенням Органу опіки і піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 18.11.2016р. №433. ОСОБА_2 у встановлені Органом опіки та піклування дні дитину не відвідував, натомість коли в нього виникало таке бажання приходив до школи, на перерві знаходив дитину та налаштовував ОСОБА_3 проти неї. Просив повторювати придумані ним же погані історії про «погану матір» та записував їх на диктофон, а потім озвучував їй, щоб вона знала думку сина про неї. Всі намагання налагодити стосунки з ОСОБА_2, аби він припинив налаштовувати малолітнього сина проти неї, були марні та закінчилися тим, що відповідач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою від 28.11.2016 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. У позовній заяві відповідач ОСОБА_2 виклав ті ж самі дані про ніби то «жахливе недбальство матері», що й у заяві до Органу опіки та піклування та додав ще декілька речень про «небажання дитини знаходитись удома та про те, як матір здійснює психологічний тиск на дитину». Через викладену у позовній заяві інформацію їй було соромно навіть зявитися до суду, адже вона була просто нездатна реагувати на таку кількість бруду, неповаги та брехні висловленої в її сторону, тому у судові засідання зявлявся її представник. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнили частково. Зобовязали ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні та виховані їхнього сина. З рішення вбачається, що «весь бруд який вилив на мене» ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження. Таким чином інформація, яка була викладена ОСОБА_2 у заяві від 31.10.2016 року до Органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про визначення участі у вихованні сина та у позовній заяві до Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею, порушила її честь та гідність. Тому позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду, в якому просила визнати недостовірною та такою, що порушує її честь і гідність, інформацію у її відношенні до сина ОСОБА_3 викладену ОСОБА_2 у заяві від 31.10.2016 року на імя Голови районної у місті ради ОСОБА_5 та у позовній заяві до Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2016 року.

10.05.2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі (а.с.23).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та наполягала на його задоволенні в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти нього, просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши доводи та пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії І-КИ №248725 від 29.07.2009 року слідує, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.19).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

31 жовтня 2016 року на адресу голови районної у місті ради ОСОБА_5 від ОСОБА_2 надійшла заява з проханням розглянути на засіданні комісії з питань прав дитини питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначенні способу та порядку участі у вихованні його сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з матірю ОСОБА_1 за адресою: 49127, АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18.11.2016 року за №433 «Про визначення способу участі у вихованні та встановлення місця та часу спілкування батька, ОСОБА_2, з малолітнім сином, ОСОБА_3, 17 липня 2009 року» - визначено спосіб участі батька, ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12-13).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково та зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина, а також було визначено способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина (а.с.14-16).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

Змістом ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 270 ЦК України, відповідно до Конституції України, фізична особа, зокрема має право на повагу до гідності і честі.

За змістом статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім"ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Згідно статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту.

Змістом п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій. формі хоча б одній особі.

У пункті 16 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ зазначено, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Інформація, що була викладена ОСОБА_2 в заяві від 31.10.2016 року на імя Голови районної у місті ради ОСОБА_5, відповідно до рішення Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради не знайшла свого підтвердження, таким чином мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

При таких обставинах, встановлених в судовому засіданні, суд доходить висновку про не обґрунтованість позовних вимог і вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.34, 40 Конституції України, ст.ст. 270, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 223, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) про захист честі та гідності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев