Справа № 367/3634/17
Провадження №2/367/64/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2018 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючої судді Саранюк Л. П.,

при секретарі Кузнецовій К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ірпінського міського суду при судовому розгляді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з червня 1997 року вона перебувала у шлюбі із Відповідачем. За позовною заявою Відповідача у жовтні 2016 року шлюб було розірвано Рішенням Ірпінського міського суду Київської обл. (справа 367/5583-16ц, провадження 2/367/2246/2016). Цим же рішенням було встановлено факт фактичного припинення сімейних стосунків Відповідачем та окремого його проживання від сім'ї з грудня 2015 року. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо розділу спільного майна не вирішувалось.

Від початку їхнього шлюбу вона та Відповідач проживали разом із її батьками у їхньому помешканні, але після народження їхнього старшого сина-у листопаді 1997 року, перед сім'єю постало питання придбання власного житла. На той час, їхня сім'я не мала достатніх заощаджень, які б могли забезпечити придбання якоїсь нерухомості - вона на той час не працювала та знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, а Відповідач з березня 1998 року втратив роботу і не мав постійного доходу. Через ці обставини, вона звернулась за допомогою до своїх батьків, які пообіцяли, що нададуть особисто їй певну суму грошей аби забезпечити можливість придбання нерухомості. В свою чергу, Відповідач звернувся із таким же проханням до своїх батьків, які теж пообіцяли трохи допомогти грошима. Тож, їхня сім'я почала заощаджувати у всьому, аби назбирати достатні кошти на придбання квартири.

В цей же час, на початку 1998 року, після попередніх пошуків варіантів купівлі-продажу житла, вони знайшли квартиру, яка задовольняла їхнім потребам і Продавець якої (три особи-співвласники) після довгих перемов пішов на певні поступки для них через те, що вони були фактично сусідами одного будинку.

Між ними була укладена усна угода, яка гуртувалася на добросусідських відносинах та довірі, про те, що вони сплачують Продавцю вартість його квартири частками, починаючи від моменту укладання цієї угоди і до остаточного розрахунку, який буде оформлений офіційно укладанням договору купівлі-продажу. Тобто, вони авансували купівлю квартири Продавця.

Попри те, що усна угода не мала формального вираження вони суворо дотримувались її виконання впродовж двох років та на початку 2000 року остаточно розрахувались із продавцем.

Кошти з яких вони розрахувались за квартиру складались із наступних сум: 8 750 дол. США - грошові кошти, що подаровані їй її батьками; 1 000 дол. США - грошові кошти, що надані батьками Відповідача; 54 000 грн. - грошові кошти, заощаджені сім'єю за весь період виплат.

Остаточна загальна сума коштів, які вони сплатили Продавцю за придбану квартиру складала 19000 доларів США, яка за домовленістю із Продавцем, відповідала сумі, зазначеній у договорі купівлі продажу з урахуванням коливання курсу валюти за весь час виплат.

На виконання усної угоди та після отримання Продавцем всієї суми вартості його квартири, 17 лютого 2000 року був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким квартира АДРЕСА_6 була продана Продавцем (три особи-співвласники), а Відповідач - тодішній мій чоловік ОСОБА_2 - придбав її.

Враховуючи чинну на той час «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (затверджено Наказом Мінюсту від 18 червня 1994 р. N 18/5), під час нотаріального посвідчення такого договору, отримання від неї певної заяви про згоду або інші вимоги, не вимагалось, а з урахуванням абз.2 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю, чинного на той час, укладання Відповідачем договору купівлі-продажу у якості покупця, відповідало інтересам їхньої сім'ї, адже при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таким чином, квартира, придбана на ім'я Відповідача, на кошти, які були подаровані їй її батьками, на кошти, які надали батьки Відповідача, та на кошти, які були заощаджені їхньою родиною, стала їхньою власністю: і її, і Відповідача. Саме так визначається власність майна подружжя у ст.22 КпШС: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, що кореспондується із ч.І ст. 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та з ч.3.ст.368 Цивільного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

З часу, коли Відповідач пішов із сім'ї, і після розірвання шлюбу з ним, весь тягар щодо утримання їхньої квартири, в якій вона проживає разом із двома синами, один з яких неповнолітній, ліг на неї. Відповідач, як співвласник повністю усунувся від будь-яких витрат на утримання квартири, як і від батьківських обов'язків - аліментів та матеріальної допомоги дітям. Більш того, за цей час Відповідач одноосібно розпорядився іншим їхнім спільним майном - автомобілем, який він приховав від неї продав, а гроші привласнив собі. Тобто, подальші наміри відповідача щодо долі спільної власності, у майбутньому, є непередбачуваними та можуть зашкодити її інтересам та інтересам її дітей.

Така поведінка Відповідача та його ставлення до спільного майна порушує її власні права. Тому вона вважає за необхідне захистити їх у судовому порядку, а саме - визнати її право власності на частки у цій квартирі, адже розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Проте, вона вважає, що придбана квартира не є виключно спільною сумісною власністю, через те, що частка коштів, за які вона придбавалась, була особистою приватною власністю.

Вважає за доцільне визначити частку своєї особистої власності у квартирі та поділити частки спільної сумісної власності.

Всі клопоти щодо виховання і утримання двох синів, з якими вона проживає разом у спірній квартирі - неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (продовжує навчатись, не працює), лягли на неї одноосібно, що кореспондується з ч.3 ст. 70 СК України. Вона не отримує аліменти та додаткову матеріальну допомогу на утримання дітей від Відповідача та не має якихось сторонніх джерел доходів, крім зарплатні.

Кошти, якими була сплачена квартира, мали різне походження, що впливає на розмір часток у праві власності, і які складалися з наступних часток: 54000 гривень - спільна власність подружжя, з яких 1/2 частка (27000 гривень) - її та 1/2 частка (27000 гривень) - Відповідача.

8750 доларів США - її особисті гроші, які були подаровані їй її батьками, які, за узгодженим з Продавцем курсом, складали 50600 гривень.

1 000 доларів США - гроші надані батьками Відповідача, які складали 5790 гривень та належали Відповідачеві.

Отже, кошти, за які була придбана квартира під час шлюбу між ним та Відповідачем, не в повному своєму розмірі були спільною сумісною власністю подружжя, та мали різні джерела свого походження: її особисті кошти, особисті кошти Відповідача та кошти із спільної сумісної власності. Саме така різниця в джерелах набуття майна є істотною обставиною для визначення часток співвласників у спільній сумісній власності.

Тобто, якщо джерелом набуття є не тільки спільні сумісні кошти, але і особисті, то частки у набутому майні повинні бути скореговані з урахуванням часток у спільній сумісній власності і часток особистої власності.

Таким чином: сума коштів, які належали їй особисто - 50373 грн. складає 23/50 частки вартості квартири; сума коштів, які належали їй на праві спільної власності -27000 грн. складає 12/50 частки вартості квартири. Сума коштів, які належали Відповідачеві особисто -5790 грн. складає 3/50 частки вартості квартири; сума коштів, які належали Відповідачеві на праві спільної власності - 27 000 складає 12/50 частки вартості.

Відтак, частка її особистої приватної власності в квартирі складає 23/50, а частка особистої приватної власності Відповідача в квартирі складає 3/50, саме це кореспондується з абз. 2 ч. 2 ст. 372 ЦК та з ч.7 ст.57 СК: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Інші 24/50 частки квартири є спільною сумісною власністю, які належать їй та Відповідачеві в рівних частках: по 12/50 - кожному з них.

У зв'язку з вищевикладеним просить суд, визнати за нею - ОСОБА_1, право особистої приватної власності на 23/50 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за Відповідачем - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, право особистої приватної власності на 3/50 частки квартири АДРЕСА_2.

Визнати за нею - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, та Відповідачем - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, право спільної сумісної власності на 24/50 частки квартири АДРЕСА_1, в рівних частках - по 12/50 частки за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_7, на користь ОСОБА_1, яка проживає за адресою 08298, АДРЕСА_3, судові витрати у розмірі 770 гривні 00 копійок.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка ОСОБА_5 дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким що підлягає до часткового задоволення по слідуючих підставах:

Судом встановлено, що з червня 1997 року Позивач перебувала у шлюбі із Відповідачем. У жовтні 2016 року шлюб було розірвано Рішенням Ірпінського міського суду Київської обл. (справа 367/5583-16ц, провадження 2/367/2246/2016). Цим же рішенням було встановлено факт фактичного припинення сімейних стосунків Відповідачем та окремого його проживання від сім'ї з грудня 2015 року. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо розділу спільного майна не вирішувалось.

17.02.2000 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою АДРЕСА_4. (а.с. 11-12)

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктами права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У період шлюбу відповідачем було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана за вартістю - 110 000 (сто десят тисяч) грн.

Згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Оскільки спільна сумісна власність подружжя передбачає рівні частки, суд вважає за можливе визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_4, та поділити спільне сумісне майно подружжя визнавши за кожним по 1/2 частині нерухомого майна, при цьому суд не вбачає у вказаному спорі обставин, які мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя, та таких доказів не надано і самою позивачкою.

По таки підставам, суд задовольняє позовні вимоги частково.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_2 право спільної сумісної власності на 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, право спільної сумісної власності на 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 335 грн.

Повний текст рішення буде виготовлено на протязі 10 днів, а саме 13.07.2018 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з моменту виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Саранюк