Справа №481/1075/16-ц 16.07.2018
Провадження №22-ц/784/1035/18
Справа № 481/1075/16-ц Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/784/1035/18
ПОСТАНОВА

іменем України

16 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенко П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою селянського (фермерського) господарства «ОСОБА_5О.» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухваленого під головуванням судді Вжещ С.І. о 09 годині 25 хвилини 04 травня 2018 року в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до селянського фермерського господарства «ОСОБА_5О.» про припинення дії договору оренди земельної ділянки шляхом його дострокового розірвання,

в с т а н о в и л а:

07 жовтня 2016 року ОСОБА_2 пред'явила до селянського (фермерського) господарства "ОСОБА_5О." (далі - СФГ "ОСОБА_5О.") зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія І-МК № 040000 від 21 квітня 2000 року, вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,79 га, що розташована в межах території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

21 червня 2006 року позивач уклала з СФГ "ОСОБА_5О." договір оренди вказаної земельної ділянки, за умовами якого передала в користування останньому на 49 років, під зворотній обовязок того, сплачувати їй щорічно до 01 серпня кожного поточного року орендну плату у розмірі 823 гривні 26 копійок, нараховану без земельного податку, який повинен сплачувати орендар.

Посилаючись на те, що відповідач у 2014-2016 роках взятого на себе за договором обовязку по сплаті орендної плати не дотримується, просила достроково договір розірвати.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

СФГ "ОСОБА_5О." подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити за його недоведеністю.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а, оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його у відповідності з положеннями чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач належними та допустимими доказами не довів сплату ним позивачеві орендну плату у 2014-2016 роках, а тому, такі його дії слід вважати суттєвим порушенням умов договору, а, відповідно, законною підставою для його розірвання.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 43 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч.3,4 ст. 61, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобовязань та закріплено основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобовязання, проведене належним чином - припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 651, 654 ЦК України, Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі порушення сторонами цих умов, вони можуть слугувати розірванню договору у добровільному або судовому порядку.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

При цьому, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

В силу статті 15 та ч. 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди.

Згідно із пунктом ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою, а, відповідно і для розірвання договору оренди землі, є систематична (два та більше випадків) несплата орендної плати.

Судом встановлено і це підтверджується наявними у справі доказами, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК № 040000, виданого Новохристофорівською сільською радою Новобузького району Миколаївської області 21 квітня 2000 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 102, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,79 га на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (а.с.11).

21 червня 2006 року між сторонами укладено договір оренди землі строком на 49 років (п.2.2.1. договору).

Пунктами 2.3.1 та 2.3.3 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 823 гривні 26 копійок щорічно, до 1 серпня кожного наступного року. (а.с.9-10).

Не дивлячись на те, що позивач дотримала взятого за договором обовязку і передала відповідачеві в користування земельну ділянку, той, як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, орендну плату у 2014-2016 роках не сплачував. Іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча за ст. 81 ЦПК України, то є його обовязком.

Дійсно, за ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обовязок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, проте факт такої сплати повинен бути доведеним належними та допустимими доказами.

Таких доказів теж у справі немає і відповідачем не надано до суду апеляційної інстанції.

Що ж до посилання представника відповідача на розписку, видану позивачем на підтвердження факту отримання нею від ОСОБА_5 в позику 50 000 гривень, зі згодою у разі неповернення грошей, передати в оренду належну їй земельну ділянку, то навіть за доведеності воно не може братися до уваги по даній справі, бо є предметом інших договірних правовідносин, предметом виникнення яких є не спірний договір оренди землі, а договір позики.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про порушення відповідачем істотних умов договору оренди земельної ділянки щодо систематичної несплати орендної плати, а тому на підставі ст. ст. 24, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 526, 651 ЦК України правильно розірвав дану угоду.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу селянського фермерського господарства "ОСОБА_5О." залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 18 липня 2018 року.