ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року м. Кропивницький

справа № 390/2161/17

провадження № 22-ц/781/1189/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Карпенка О.Л., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат ОСОБА_2

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива-2010»

представники відповідача за довіреностями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2018 року у складі судді Бойко І.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» (далі товариство) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що з травня 2010 року він є одним із засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010». Відповідно до статуту йому належить 65% статутного капіталу товариства. 26 червня 2010 року протоколом № 1 зборів учасників товариства він був призначений на посаду директора товариства. 27 квітня 2017 року протоколом № 27/04 зборів учасників товариства прийнято рішення про звільнення його з посади директора за власним бажанням. Заяву про звільнення за власним бажанням він не писав, волевиявлення на звільнення з посади директора не вчиняв. Про проведення позачергових загальних зборів учасників товариства та їх порядок денний його не повідомляли. Копію наказу про звільнення йому не вручили.

Просив скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» від 28 квітня 2017 року про його звільнення з роботи, поновити його на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» з 27 квітня 2017 року.

До початку розгляду справи свої позовні вимоги збільшив, просив скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» від 28 квітня 2017 року про його звільнення з роботи, поновити його на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010», стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-2010» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з травня 2017 року по грудень 2017 року включно в сумі 35639 грн. 47 коп.

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2017 року відкрито провадження у справі ( т.1 а.с.15).

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2018 року провадження у справі закрито відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Суд дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є корпоративним спором, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що відповідно до норм КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Спори, повязані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства, як трудові спори. У цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав, як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства. У порядку цивільного судочинства слід розглядати і спори між учасником (засновником, акціонером) господарського товариства та товариством, що виникають не з корпоративних, а з трудових відносин посадових осіб товариства, якщо однією із сторін, які беруть участь у справі, є фізична особа. Суд не взяв до уваги, що згідно з протоколом позачергових зборів товариства його звільнено з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України, а не усунуто чи відсторонено від виконання обовязків, відповідно до положень ч.3 ст.99 ЦК України. Оскільки його вимоги, як фізичної особи, до товариства заявлені щодо захисту порушених трудових прав та ґрунтуються на положеннях КЗпП України, то цей спір підвідомчий суду цивільної юрисдикції.

Апеляційне провадження відкрито 01 червня 2018 року (а.с.165), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 20 червня 2018 року, в звязку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи відкладено на 10 липня 2018 року (т.1 а.с.169,186).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що порядок призначення на посаду та звільнення директора підприємства має суттєві відмінності від порядку приймання на роботу та звільнення інших працівників. Підставою для звільнення будь-якого працівника, окрім директора за ст.38 КЗпП України є власноруч написана заява та наказ про звільнення. В той самий час, для звільнення з посади директора товариства за ст.38 КЗпП України необхідні заява про звільнення, рішення загальних зборів учасників товариства, наказ про звільнення. Отже, необхідною умовою для звільнення з роботи з посади директора підприємства є прийняття рішення про це уповноваженим органом, що становить корпоративну складову відносин та що зумовлено специфікою правовідносин між юридичною особою та її виконавчим органом (членом виконавчого органу). Вирішення питання правомірності звільнення директора товариства має наслідком вирішення питання правомірності прийняття загальними зборами товариства рішення про таке звільнення, що унеможливлює розгляд подібних спорів в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с.173,174).

Відповідач та його представник за довіреністю ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені під розписку, зокрема, відповідач отримав судову повістку 26 червня 2018 року, ОСОБА_3 22 червня 2016 року (т.1 а.с. 201-202), в засідання апеляційного суду не прибули повторно, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Від представника позивача надійшла письмова заява про підтримання доводів апеляційної скарги та розгляд справи за його відсутності (т.1 а.с. 204).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з позовної заяви та доповнень до неї, вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені щодо захисту порушених трудових прав та ґрунтуються на положеннях КЗпП України. Зокрема, позивач зазначав, що заяви про звільнення його з посади директора товариства він не подавав, проте був незаконно звільнений з посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, трудову книжку йому не видали та розрахунок з ним не провели в порушення вимог ст.ст.47,116 КЗпП України, в звязку з чим просив поновити його на посаді та виплатити заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст.ст.234,235 КЗпП України (т.1 а.с.1-2,38-39).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що такий спір є корпоративним та підлягає розгляду господарським судом, з чим погодитися не можна з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства та щодо визначеного кола правовідносин.

Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на час подання позову), згідно з пунктами 1, 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів та інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; і справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

У пункті 4 постанови від 24 жовтня 2008 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду корпоративних спорів» розяснено, що «при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною четвертою статті 65 ГК у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), у якому визначаються строк найму, права, обовязки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. За частиною шостою статті 65 ГК керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону.

Спори, повязані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства.

Способом захисту порушених або оспорюваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобовязання усунути перешкоди у виконанні посадових обовязків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів акціонерів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства.

У порядку цивільного судочинства слід розглядати і спори між учасником (засновником, акціонером) господарського товариства та товариством, що виникають не з корпоративних, а з трудових відносин посадових осіб товариства, якщо однією зі сторін, які беруть участь у справі, є фізична особа».

Господарський процесуальний кодекс України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 1, 3, 4, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб'єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

За положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час подання позову), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у чинній редакції), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Спори про поновлення на роботі (статті 232, 235 глави ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України) належать до трудових спорів.

Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ господарського судочинства є одночасно як субєктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що спори за позовами осіб щодо захисту порушених трудових прав, які ґрунтуються на положеннях норм трудового законодавства, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-162цс16.

Оскільки вимоги позивача фізичної особи до товариства з обмеженою відповідальністю про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені щодо захисту порушених трудових прав та ґрунтуються на положеннях КЗпП України, то суд першої інстанції помилково закрив провадження у справі з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, статті 20 ГПК України.

Ухвала про закриття провадження у справі перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому відповідно до ст.379 ЦПК України вона підлягає скасуванню, а справу необхідно направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись п.6 ст.374,379,381,382,384 ЦПК України , суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Скасувати ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2018 року.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 10 липня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: О.Л.Карпенко

ОСОБА_6