Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 539/2774/15-ц

провадження № 61-22137св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, у складі судді Даценка В. М., від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Дорош А. І., Одринської Т. В., Триголова В. М., від 13 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» мотивовано тим, що 09 грудня 2014 року між сторонами укладений кредитний договір № 500966557, відповідно до якого ОСОБА_2 був наданий кредит у розмірі 61 175, 47 грн зі сплатою 15,99 % річних строком до 10 грудня 2019 року. ОСОБА_2 порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 77 687, 21 грн, яку банк просив стягнути на свою користь.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк». Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 77 687, 21 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд керувався висновками і мотивами, з яких Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ були скасовані попередні судові рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог ґрунтується на законі, оскільки позивачем, незважаючи на неодноразові звернення і вимоги місцевого суду, не надано належних та допустимих доказів (в оригіналах) на підтвердження доводів позовної заяви.

У квітні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подано касаційну скаргу на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували наявність кредитних відносин між сторонами, на підтвердження яких банком надано посвідчені копії. Крім того, матеріали справи не містять судових рішень щодо витребування оригіналу кредитної справи чи оригіналів інших документів.

29 травня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

20 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 09 грудня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір № 500966557, відповідно до якого ОСОБА_2 мав бути наданий кредит у розмірі 61 175, 47 грн зі сплатою 15,99 % річних строком до 10 грудня 2019 року.

За розрахунками ПАТ «Альфа-Банк» у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 77 687, 21 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_2 категорично заперечував факт підписання кредитного договору.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За результатами розгляду даної справи у касаційному порядку Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 11 травня 2016 року вказав, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки доказам, що є у справі, зокрема виписці за особовими рахунками з 09 грудня 2014 року по 10 липня 2015 року, не перевірили, чи видавався позичальнику відповідний касовий документ щодо отримання ним кредитних коштів, не перевірили доводів відповідача, що надані банком копії документів не є доказами отримання ним кредитних коштів.

За правилами частини четвертої статті 338 ЦПК України, 2004 року, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Місцевий суд при новому розгляді справи, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, листом від 22 липня 2016 року повідомив позивача про необхідність надання оригіналів кредитного договору та доказів отримання відповідачем кредитних коштів (т. 1 а.с. 128), який отримано позивачем 28 липня 2016 року (т. 1 а.с. 129) та залишено без належного реагування. У подальшому ухвалами місцевого суду від 29 серпня та 29 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 178, 183) ПАТ «Альфа-Банк» було зобов'язано надати суду всі оригінали матеріалів за кредитним договором від 09 грудня 2014 року.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов'язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов'язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов'язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об'єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач був заздалегідь поінформований місцевим судом про необхідність подання суду оригіналів кредитного договору та про витребування судом доказів щодо отримання відповідачем кредитних коштів. Ухвали місцевого суду про витребування доказів від 29 серпня та 29 вересня 2016 року отримані банком завчасно, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с. 181, 186), однак залишені без виконання.

Про необхідність подання оригіналів матеріалів за кредитним договором від 09 грудня 2014 року позивачу було відомо після скасування попередніх судових рішень у справі, зі змісту ухвали суду касаційної інстанції, якою були скасовані попередні судові рішення з передачею справи на розгляд суду першої інстанції (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Врахувавши те, що позивач ухилився від надання суду оригіналів матеріалів за кредитним договором від 09 грудня 2014 року, що унеможливило призначення у справі почеркознавчої експертизи, на проведенні якої наполягав відповідач (т. 1 а.с. 227), а також прийнявши до уваги, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, які суд витребовував, не довів їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60, 338 ЦПК України, 2004 року, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, врахувавши висновки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 64 ЦПК України, 2004 року) тій стороні, яка несе обов'язок по доказуванню.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта