Справа № 303/2547/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/2547/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року, головуючий суддя Щербан П.П., -

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявою, датованою 08.04.2013, що надійшла до Мукачівського міськрайонного суду 12.04.2013, пред'явило зазначений позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_7. З наданих суду в подальшому документів випливає, що на час розгляду справи прізвище ОСОБА_9 змінилося на «ОСОБА_9», а прізвище ОСОБА_10 - на «ОСОБА_10» (а.с. 47, 98, 99, 102 т. 1). Позов мотивувався наступним.

За кредитним договором від 06.10.2006 № MKА0GА00000195 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_10 кредит у розмірі 5240,00 євро зі сплатою за нього 12% річних і строком по 06.10.2010. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою квартири АДРЕСА_1, про що 10.10.2005 з іпотекодавцями ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки.

Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 05.03.2013 складав 5759,88 євро, що за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013 становило 59845,15 грн, який складається із заборгованості: за кредитом - 1903,88 євро, за процентами - 2007,48 євро, за комісією - 138,78 євро, пені - 1709,74 євро.

За приписами Закону України «Про іпотеку» (ст.ст. 33, 38, 39 та ін.), кредитор-іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і може одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явити й вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки - житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з будинку його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати повернення боргу, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06.10.2006 № MKА0GА00000195 у розмірі 5759,88 євро, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013 становило 59845,15 грн:

звернути стягнення на квартиру № 1 загальною площею 43,30 кв. м, житловою - 29,50 кв. м у будинку АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних підприємствах, установах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18.11.2014 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції, вказує на його незаконність та необґрунтованість, посилається загалом на обставини, якими мотивувався позов. Крім того, вказує, що суд не мав підстав застосовувати мораторій на стягнення майна та із цих мотивів відмовляти в позові, оскільки встановлений законом мораторій не є перешкодою для реалізації кредитором (іпотекодержателем) права на звернення стягнення на майно та для задоволення його вимог, а міг враховуватися лише при вчиненні дій, спрямованих на виконання відповідного рішення, зокрема, в контексті неможливості вчинення таких дій. Суд, встановивши факт порушення зобов'язання позичальником, необґрунтовано відмовив кредитору у захисті його порушеного права, тоді як позивач пред'явив належні вимоги відповідно до положень закону та умов договорів. Позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із законодавчо встановленим мораторієм на таке стягнення. Погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що за кредитним договором від 06.10.2006 № MKА0GА00000195 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», надало ОСОБА_10 на строк по 06.10.2010 кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на суму 5000,00 євро на споживчі цілі, а також 240,00 євро на сплату страхових платежів зі сплатою за користування коштами 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (12% річних), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та з відповідальністю позичальника за порушення зобов'язань зі сплати коштів за договором у вигляді пені розміром у 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу (а.с. 27-31, 40-44 т. 1).

На підставі договору іпотеки, укладеного ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (іпотекодавцями) 10.10.2006 і посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 3173, виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою квартири № 1 загальною площею 43,30 кв. м, житловою - 29,50 кв. м у будинку АДРЕСА_1, як зазначено в договорі іпотеки, належить ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 31.08.2006 на підставі рішення Мукачівського міськвиконкому від 29.08.2006 № НОМЕР_1, та зареєстрована за власником у Мукачівському МБТІ та ЕО за реєстровим № 7766 у книзі № 196 (а.с. 32-35 т. 1). Вартість предмета іпотеки сторони договору визначили в розмірі 47106,76 грн.

Позичальник порушив свої зобов'язання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор станом на 05.03.2013 розрахував у розмірі 5759,88 євро, з яких заборгованість: за кредитом - 1903,88 євро, за процентами - 2007,48 євро, за комісією - 138,78 євро, пеня - 1709,74 євро (а.с. 13-18 т. 1). Для цілей визначення ціни позову кредитор визначив гривневий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013, що становило 59845,15 грн (а.с. 19 т. 1).

Факти виникнення відповідних правовідносин, порушення кредитного зобов'язання відповідачами не заперечувалися, як не оспорювався по суті шляхом подання належних і допустимих доказів і розрахунок боргу, пред'явленого до стягнення. Офіційний розрахунок боргу, складений позивачем, що ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, які підтверджують в обліку відповідні операції, як один з письмових доказів (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 76-80, 95 редакції цього Кодексу, чинної на час подання апеляції та апеляційного розгляду справи) не спростовувався стороною відповідача, усні міркування з цього приводу підлягають перевірці (підтвердженню) доказами та можуть враховуватися у контексті встановленого на підставі доказів, що підлягають оцінці судом, за відсутності таких належних доказів ці міркування є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 і ст. 81 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України). У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_10 письмовою заявою від 16.07.2013 позов визнавав (а.с. 77 т. 1).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.07.2013 позов було задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки та виселено з квартири відповідачів ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (а.с. 75-81 т. 1).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 23.05.2014 рішення цього суду від 16.07.2013 скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами (а.с. 136-137 т. 1). Такими обставинами було визнано те, що у квартирі АДРЕСА_2 проживають окрім вищевказаних відповідачів також діти ОСОБА_5 - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 88-90, 98-102 т. 1). Ухвалою суду першої інстанції від 03.06.2014 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Службу у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області (а.с. 140 т. 1). З 2014 року у квартирі проживає й донька ОСОБА_4 - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 236 т. 1). У подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.11.2014, яке наразі оскаржується, у позові було відмовлено (а.с. 243-245 т. 1).

Таким чином, з матеріалів справи випливає і ніким не заперечується, що квартира АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) була набута у власність іпотекодавцями до укладання кредитного договору та передачі її на забезпечення його виконання в іпотеку. Квартиру (предмет іпотеки) було набуто у власність не за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_10 за кредитним договором від 06.10.2006 № MKА0GА00000195, а на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що підтверджується документально (а.с. 237-239 т. 1). Власне, факт набуття у власність іпотекодавцями квартири із відповідної підстави та до укладання із банком вищевказаних договорів ніким не заперечувався.

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, в т.ч., вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу відповідно до договору або рішення суду, оскільки право вибору способів захисту порушеного права, передбачених законом і/або договором, порядку їх застосування належить кредитору; ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання; звернення кредитора по захист права в різний спосіб не суперечить закону та/або договору.

Таким чином, право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки та його продажу від імені іпотекодавця випливає із закону та умов обов'язкових для сторін договорів і ніким не заперечується як таке. Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири (ст. 1 п. 1). Законом № 1304-VII установлено також, що його дія не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6). Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4).

Верховний Суд України у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ, зокрема, № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015) внаслідок неоднакового застосування судами норм Закону № 1304-VII, висловив правові позиції, за змістом яких:

мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (ст. 263 ч. 1 п. 2 ЦК України), тому в юридичному розумінні не звільняє від виконання зобов'язання, а має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта;

встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника);

протягом дії Закону № 1304-VII інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм;

оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не є й підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону;

чинність Закону № 1304-VII на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права;

рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII.

Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних правовідносин, не припиняє дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову кредитора, проте, у період дії цього Закону не застосовується примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки, якщо мають місце умови, що визначені Законом. Поза тим, що суд першої інстанції не з'ясовував повною мірою обставин, передбачених для застосування згаданого мораторію, і виходив лише з відповідності площі квартири для його застосування, суд не мав підстав як таких для відмови в позові з цих мотивів. Наявність чи відсутність відповідних умов, із якими пов'язується можливість реального виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, може встановлюватися і на стадії виконання рішення суду, боржник не позбавлений права і можливості діяти у виконавчому провадженні, за наявності для того підстав, у спосіб, передбачений, зокрема, 435 ЦПК України (на час розгляду справи судом першої інстанції - ст. 373 ЦПК України), законодавством про виконавче провадження.

За наведених обставин, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні норм матеріального права, у задоволенні вимоги кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив необґрунтовано, таку вимогу належало задовольнити у спосіб, який просив застосувати позивач (ст. 11 ч. 1 ЦПК України у відповідній редакції, ст. 13 ч. 1 цього Кодексу в редакції, чинній з 15.12.2017).

Вимога позивача про виселення відповідачів ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з квартири (предмета іпотеки) є похідною від рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і в цьому розумінні, оскільки у зверненні такого стягнення відмовлено необґрунтовано, вирішена з відповідних підстав неправильно. Поряд із цим, пред'являючи таку вимогу позивач не врахував, що стосовно виселення особи з квартири, яка є предметом іпотеки, що не була придбана за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором, борг за яким стягується, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є квартира (ст. 39 ч. 2 Закону № 898-IV). Таке стягнення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити квартиру протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють квартиру у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону № 898-IV).

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постанові, зокрема, від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15 сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

У випадку, що розглядається, не могло йтися про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення як таке і вимоги про виселення без надання іншого постійного житла, що були пред'явлені банком, не могли за таких умов бути задоволені. Звернувши стягнення на предмет іпотеки, суду водночас належало відмовити у задоволенні вимоги про виселення ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з указаних підстав.

Беручи до уваги встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати й на таке.

Формулюючи позовну вимогу як виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі у зв'язку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обов'язку пред'явлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України), боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Діти відповідачів, які народилися після укладання договору іпотеки та/або після пред'явлення позову, що розглядається (ОСОБА_15, 2011 р.н., ОСОБА_13, 2013 р.н., ОСОБА_14, 2014 р.н.), і проживають у вказаній вище квартирі, не були відповідачами в справі, хоча відповідні обставини були встановлені під час провадження в справі в суді першої інстанції і в судовому засіданні брав участь представник позивача (а.с. 235, 240-241 т. 1 та ін.). Розпорядившись своїми правами на судовий захист і щодо предмета спору на власний розсуд, позивач не пред'являв вимог про виселення цих осіб. Поставивши питання про виселення ОСОБА_5 і ОСОБА_4 - батьків вищезгаданих дітей (чим, власне, і обумовлювалася необхідність залучення до участі в справі служби у справах дітей), та, водночас, не пред'явивши позову до їх дітей, позивач усупереч нормам ст. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч. 3, 4 СК України фактично вимагав розлучення батьків із дітьми.

Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України. З урахуванням ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України в редакції на час вирішення справи місцевим судом) та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 цього Кодексу апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, позов задовольнити частково, вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити у формулюванні, достатньому для забезпечення його належного виконання відповідно до закону, а у вимозі про виселення відповідачів з квартири - відмовити.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року скасувати, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково:

у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 перед Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», , за кредитним договором від 06.10.2006 № MKА0GА00000195 у розмірі 5759,88 євро (п'ять тисяч сімсот п'ятдесят дев'ять євро 88 центів), що за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013 становило 59845,15 грн (п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот сорок п'ять гривень 15 коп.), який складається із заборгованості: за кредитом - 1903,88 євро, за процентами - 2007,48 євро, за комісією - 138,78 євро, пені - 1709,74 євро, звернути стягнення на належну відповідно до договору іпотеки, посвідченого 10.10.2006 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 3173, іпотекодавцям ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартиру № 1 загальною площею 43,30 кв. м, житловою - 29,50 кв. м у будинку АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість та з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки,

у вимозі про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири (предмета іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 15 липня 2018 року.

Судді