Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 635/5555/15-ц

провадження № 61-13507св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області ЦидибрагаСергій Олександрович,

третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського районного управління юстиції Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 рокуу складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коваленко І. П., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області (далі - приватний нотаріус) Цидибраги С. О. про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов'язків покупця, посилаючись на те, що їй належить на праві власності 61/100 частка домоволодіння по АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - 39/100 часток. У січні 2014 року ОСОБА_2 надіслала їй заяву, в якій повідомила про намір продати свою частку домоволодіння. 31 січня 2014 року вона через приватного нотаріуса Цидибрагу С. О. надала відповідь про намір придбати належну відповідачу частку. У грудні 2014 року їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 подарувала свою частку у спірному майні ОСОБА_3 Вважає, що договір дарування є удаваним, оскільки фактично між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу. Враховуючи викладене, просила визнати договір дарування 39/100 часток домоволодіння з відповідною часткою надвірних будівель, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, удаваним правочином, скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цього договору на ім'я ОСОБА_3 та перевести на неї права та обов'язки покупця.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала і пояснила, що не мала можливості укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу належної їй частки домоволодіння, оскільки ОСОБА_1 перешкоджала оформленню документів на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Крім цього, на час укладання договору дарування їй не було відомо про намір позивача придбати у неї частку домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала і пояснила, що договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Відповідач приватний нотаріус Цидибрага С. О. позовні вимоги не визнав і пояснив, що сторони виявили бажання укласти саме договір дарування.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2016 року у складі судді Панас Н. Л. позов задоволено повністю. Визнано договір дарування 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Цидибрагою С. О., удаваним правочином. Визнано, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 липня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель. Визнано договір купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель в частині покупця ОСОБА_3 недійсним. Визнано державну реєстрацію прав власності на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних споруд від 30 липня 2014 року № 14804777 на ім'я ОСОБА_3 недійсною. Переведено права та обов'язки покупця 39/100 часток зазначеного домоволодіння з відповідною часткою надвірних споруд на ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних споруд. Передано ОСОБА_3 96 тис. грн, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, як грошову суму, яку за договором купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних споруд повинен сплатити покупець. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 96 тис. грн, сплачених нею як покупцем за договором купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних споруд, у зв'язку з визнанням недійсним вказаного договору. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір дарування, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, є удаваним, оскільки фактично приховував договір купівлі-продажу частини домоволодіння. Враховуючи наявність заяви ОСОБА_1 про намір придбати у ОСОБА_2 частку домоволодіння, а також те, що відповідачами не було надано доказів правомірності укладення між ними договору купівлі-продажу частки у спірному майні, суд визнав договір купівлі-продажу недійсним в частині покупця - ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 діяла за своїм волевиявленням, яке відповідало її внутрішній волі. Позивачем не надано доказів того, що відповідач не мала наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених договором дарування, як і того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу. При укладенні договору дарування неможливо здійснити перевід прав покупця. ОСОБА_3, яка є добросовісним набувачем 39/100 частин спірного домоволодіння, іншого житла не має. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 рокута залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір дарування є удаваним, про що свідчать договір про наміри і завдаток, лист ОСОБА_5 до податкової інспекції. В матеріалах справи є достатньо доказів того, що ОСОБА_5 придбала спірну частину домоволодіння, а не отримала її в дар.

28 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

29 листопада 2016 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і просила відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що договір про наміри і завдаток не свідчить про укладення договору купівлі-продажу. Вона мала намір продати спірне майно, однак передумала це робити. При укладенні договору дарування між нею та ОСОБА_5 волевиявлення відповідало їх внутрішній волі. ОСОБА_3 є особою похилого віку, іншого житла не має.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року справу № 635/5555/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 22 листопада 2000 року за реєстровим № 1756, ОСОБА_1 належало 66/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування, укладеного 22 квітня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстровим № 3-1485, ОСОБА_2 належало 34/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою позивачу та відповідачам були виділені в натурі їх частки у спірному домоволодінні та встановлений порядок користування земельною ділянкою. При цьому ОСОБА_2 було виділено в натурі приміщення у домоволодінні, частка яких становить 39/100 замість належної їй частки у розмірі 34/100, а ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - 61/100 замість належної їм частки у розмірі 66/100. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_7 грошову компенсацію в розмірі 19 501 грн.

27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Цидибрагою С. О. за реєстровим № 2965 була посвідчена заява ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про те, що вона має намір продати належну їй частку домоволодіння по АДРЕСА_1.

Вищевказану заяву позивач отримала у січні 2014 року і 31 січня 2014 року, тобто у строк, встановлений чинним законодавством, надіслала на адресу приватного нотаріуса відповідь про намір придбати належну ОСОБА_2 частку у спірному домоволодінні.

Відповідно до частин першої, другої статті 362 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

23 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про наміри та завдаток № 00230714-7А, за яким ОСОБА_2 зобов'язалася продати, а ОСОБА_5 - купити 39/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 за 96 тис. грн, що еквівалентно 8 тис. доларів США. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_5 завдаток у розмірі 3 600 грн, що еквівалентно 300 доларам США. Сторони домовилися укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу до 03 серпня 2014 року.

30 липня 2014 року приватним нотаріусом Цидибрагою С. О. за реєстровим № 1110 був посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 39/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 насправді мали на меті укласти договір купівлі-продажу, так як укладенню договору дарування передував договір наміру та завдатку.

ОСОБА_2 проти даного факту заперечила і зазначила, що нею добровільно було укладено договір дарування, умови договору були зрозумілі та роз'яснені нотаріусом.

ОСОБА_5 також заперечила факт укладання договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір дарування виражає дійсну волю сторін і укладений у повній відповідності з цивільним законодавством. ОСОБА_1 не довела, що при укладенні договору дарування відповідачі не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування є удаваним, про що свідчать договір про наміри і завдаток, лист ОСОБА_5 до податкової інспекції, не заслуговують на увагу.

Укладення договору про наміри не зобов'язує сторони укласти в майбутньому договір купівлі-продажу, якщо вони за взаємною згодою вирішать укласти інший правочин. Позивач не надала переконливих доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик