Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 372/3785/15-ц

провадження № 61-9202св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б.І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Проць Т. В., від 18 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Голуб С. А., Олійника В. І., від 26 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов генерального договору про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року ВАТ «Універсал Банк» надав ОСОБА_4 кредитні послуги в рамках ліміту, що дорівнює 125 000 дол. США строком до 01 червня 2028 року.

Згідно з додатковою угодою від 31 липня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року, банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 55 000 дол. США строком до 01 липня 2023 року зі сплатою 15,45 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 26 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала в іпотеку садовий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,088 га, за цією ж адресою.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини вказаного садового будинку та земельної ділянки.

Також на забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 за додатковою угодою 31 липня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Трейд-Інвест» укладений договір поруки.

Позивач вказував на те, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 27 серпня 2015 року становить 32 003,60 дол. США і складається із: 14 974,71 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 14 836,34 дол. США - заборгованість за відсотками, 2 192,55 дол. США - заборгованість за підвищеними відсотками.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ПАТ «Універсал Банк» просило з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 за додатковою угодою від 31 липня 2008 року у розмірі 32 003,60 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - садовий будинок АДРЕСА_1, та на земельну ділянку площею 0,088 га, на якій розташований зазначений житловий будинок, які належать на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки в ході виконавчого провадження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не зазначив початкової ціни реалізації предмета іпотеки, що суперечить вимогам статей 38, 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», та не надав звіт про оцінку предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за додатковою угодою від 31 липня 2008 року у розмірі 32 003,60 дол. США, укладеною між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4, звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 26 червня 2008 року - садовий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,088 га, на якій розташований зазначений житловий будинок, які належать ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позичальник порушив кредитні зобов'язання, допустив заборгованість, а тому права кредитора підлягають захисту шляхом звернення стягнення предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням початкової ціни предмета іпотеки на стадії проведення виконавчих дій.

У жовні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанції не врахували, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року вже вирішено спір між тими самими особами, предметом якого була вимога ПАТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за додатковою угодою від 31 липня 2008 року.

Вважав, що судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

У додаткових поясненнях до касаційної скарги, поданих у грудні 2016 року, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 зазначала, що станом на 09 грудня 2016 року у ОСОБА_4 відсутня заборгованість перед ПАТ «Універсал Банк», оскільки ОСОБА_4 добровільно виконав рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, яким з останнього стягнуто заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року та додатковою угодою від 31 липня 2008 року у розмірі 420 136,50 грн, перерахувавши 07 грудня 2016 року на рахунок позивача грошові кошти у зазначеному розмірі, що підтверджується відповідною квитанцією.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що відповідно до умов генерального договору про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року ВАТ «Універсал Банк» надав ОСОБА_4 кредитні послуги в рамках ліміту, що дорівнює 125 000 дол. США, строком до 01 червня 2028 року.

Згідно з додатковою угодою від 31 липня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року, банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 55 000 дол. США строком до 01 липня 2023 року зі сплатою 15,45 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 26 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку садовий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,088 га за цією ж адресою.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 31 липня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Трейд-Інвест» укладений договір поруки.

В порядку поділу майна подружжя рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частки вказаного садового будинку та земельної ділянки.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за додатковою угодою від 31 липня 2008 року станом на 27 серпня 2015 року становить 32 003,60 дол. США і складається із: 14 974,71 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 14 836,34 дол. США - заборгованість за відсотками, 2 192,55 дол. США - заборгованість за підвищеними відсотками.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом із тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Установивши, що позичальник порушив кредитні зобов'язання, допустив заборгованість, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що не зазначення ціни предмета іпотеки у грошовому виразі не є підставою для відмови у задоволенні законних вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року з посиланням на рішення Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що воно стосується заборгованості відповідачів за додатковою угодою від 31 липня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг від 26 червня 2008 року, укладеною між ОСОБА_4 та ВАТ «Універсал Банк», розмір якої визначено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року - 260 522,48 грн, яка утворилась станом на 08 серпня 2012 року. У задоволенні позовних вимог банку судом було відмовлено у зв'язку з погашенням відповідачами вказаного боргу.

У справі, що переглядається, ПАТ «Універсал Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за тим самим кредитним договором, яка утворилась станом на 27 серпня 2015 року, у розмірі 32 003,60 дол. США.

Отже, предмет цього позову є інший, ніж у рішенні Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року, оскільки стосується іншого періоду нарахування кредитної заборгованості згідно з умовами договору та вимогами закону, тому відсутні правові підстави для скасування судового рішення і закриття провадження у справі.

Доводи касаційної скарги про відсутність у ОСОБА_4 заборгованості перед ПАТ «Універсал Банк» не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як вбачається з квитанції від 07 грудня 2016 року, він її погасив після ухвалення судових рішень у цій справі і на виконання іншого судового рішення, а саме рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, які не були предметом оцінки судів попередніх інстанцій.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки скасовано судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта