АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 623/1616/14-ц

Провадження № 22-ц/790/2077/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - ОСОБА_3, Моторне (транспортне) страхове бюро України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року в складі судді Вергун І.В.,

в с т а н о в и в:

15 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12 червня 2009 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «ToyotaCamry», державний реєстраційний знак НОМЕР_1, під керуванням відповідача, в результаті якої позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, тривалий час знаходився на лікуванні у медичних закладах, йому встановлено першу групу інвалідності з повною втратою працездатності та він потребує постійної сторонньої допомоги. Вироком суду, що набрав законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 30 334 грн 75 коп. на відшкодування доходу, втраченого у зв'язку з ушкодженням здоров'я щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2009 року та довічно, 6 405 грн в рахунок відшкодування додаткових витрат на санаторно-курортне лікування, 3 043 грн 02 коп. на відшкодування витрат на придбання ліків та 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просив скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині відшкодування доходу, втраченого внаслідок ушкодження здоров'я ОСОБА_1 зазначав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом не досліджені обставини, пов'язані із розміром спричиненої позивачу матеріальної та моральної шкоди, що були предметом позову.

Зважаючи на те, що в результаті ДТП позивачу заподіяно ушкодження здоров'я, ОСОБА_2 зобов'язаний відшкодувати позивачу заробіток (дохід), втрачений внаслідок втрати загальної працездатності. Повна втрата працездатності підтверджується первинним актом Ізюмської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 949 від 16 жовтня 2009 року та подальшими довідками до актів огляду МСЕК серії ХАР-08 № 008499 від 16 жовтня 2009 року, серії ХАР 10 ААА від 07 жовтня 2011 року та серії ХАР 10 ААБ № 188769 від 10 жовтня 2013 року (остання є безстроковою), де зазначено, що ОСОБА_1 непрацездатний та потребує постійного стороннього догляду.

Згідно даних Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Харківській області від 29 листопада 2013 року за № 278/20-14-17-01-21 з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність, та його валовий дохід склав 381 717 грн.

З довідки Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Харківській області від 29 листопада 2013 року за № 278/20-14-17-01-21 протягом 2008 року ОСОБА_1 здійснював діяльність на єдиному податку.

Як платник єдиного податку згідно Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1269, що діяли на той час, позивач був зобов'язаний для обліку діяльності вести Книгу обліку доходів і видатків (форма № 10).

На підставі вищенаведених норм, що діяли протягом 2008 року, ОСОБА_1 як підприємець, платник єдиного податку, заповнював Книгу обліку доходів і витрат, що зареєстрована Ізюмською об'єднаною державною податковою інспекцією 19 січня 2001 року за № 17.

Таким чином, єдиними достовірними даними щодо розміру доходу, який отримує фізична особа-підприємець платник єдиного податку, є інформація органу державної податкової служби та відомості, що зафіксовані у книзі обліку доходів та витрат такого підприємця.

Як свідчать записи результатів підприємницької діяльності ОСОБА_1 його чистий дохід протягом 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року склав 364 017 грн, у зв'язку з чим розмір догоду, втраченого внаслідок ушкодження здоров'я, дорівнює 30 334 грн 75 коп. на місяць (364 017 : 12), які позивач простить стягнути з відповідача щомісячно, починаючи з дня встановлення непрацездатності, з 16 жовтня 2009 року та довічно.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 6 405 грн в рахунок відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування доходу, втраченого внаслідок ушкодження здоров'я скасоване, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцію Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 липня 2018 року під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Моторно (транспортне) страхове бюро України про відшкодування доходу, втраченого внаслідок ушкодження здоров'я та просив закрити провадження по справі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Сторона на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, і, одним з них, є відмова позивача від позову, яку може бути прийнято і на стадії апеляційного розгляду справи відповідно до статей 12, 13, 43, 49, 206, 373 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Частиною 2 статті 373 ЦПК України передбачено, що якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно частин 1-3 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Заява про відмову від позову подана особисто ОСОБА_1

Колегія суддів, відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України роз'яснює сторонам наслідки закриття провадження у справі у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим прийняти відмову ОСОБА_1 від позову, визнати рішення суду нечинним та закрити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 206, 373, 374, 390 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від позову - задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року - визнати нечинним.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина