Справа №477/2571/17 17.07.2018
Провадження №22-ц/784/1083/18
Провадження 22-ц/784/1083/18 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

17 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області ухвалене 03 травня 2018 року о 15.04 год. суддею цього ж суду Семеновою Л.М., у справі № 477/2571/17, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі продажу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі продажу.

Позивач зазначав, що з 17 грудня 1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

30 січня 1996 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_7 отримала у власність житловий будинок по вул. Ватутіна, 9 в с. Мішкове Погорілове Вітовського району Миколаївської області.

Після чого, вони з дружиною за спільні кошти за вказаною адресою звели новий житловий будинок та здійснили перебудову господарських споруд.

19 вересня 2017 року ОСОБА_7 померла.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, він дізнався, що у 2011 році зазначений житловий будинок його дружина продала своїй сестрі ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу.

Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно є їх з дружиною спільною власністю, позивач просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Ватутіна, 9 в с. Мішкове Погорілове Вітовського району (Жовтневого району) Миколаївської області, а саме: літ.Б 2, загальною площею 130,8 кв.м, житловою 72,2 кв.м, літ.В гараж, літ Д гараж, літ.К вбиральня, літ.З літня кухня, літ.И майстерня, №5,6 огорожа, №2,3,4, а також земельну ділянку площею 0,2104 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати недійсним договір купівлі продажу вказаного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Ватутіна, 11 в с. Мішкове Погорілове Вітовського району Миколаївської області, а саме: літ.Б 2, загальною площею 130,8 кв.м, житловою 72,2 кв.м, літ.В гараж, літ Д гараж, літ.К вбиральня, літ.З літня кухня, літ.И майстерня, №5,6 огорожа, №2,3,4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7, яка померла 19 вересня 2017 року.

Визнано недійсним договір купівлі продажу житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,2104 га, по вул. Ватутіна, 11 в с. Мішкове Погорілове Вітовського району Миколаївської області, укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6

В задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,2104 га, що розташована по вул. Ватутіна, 11 в с. Мішково Погорілове Вітовського району Миколаївської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невірну оцінку доказів у справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, вона стверджувала, що висновок суду про те, що спірний житловий будинок був реконструйований за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є помилковим.

Суд не зясував яким чином ОСОБА_2 приймав участь у створенні спільного майна, а останній відповідних доказів не надав.

Крім того, суд не прийняв докази, які містяться в матеріалах справи і свідчать про те, що на час отримання ОСОБА_7 спадщини, спірне нерухоме майно вже було побудовано.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,2104 га, що розташована по вул. Ватутіна, 11 в с. Мішково Погорілове Вітовського району Миколаївської області не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 17 грудня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

15 березня 1993 року померла бабуся ОСОБА_7 ОСОБА_8 Після її смерті залишилось спадкове майно, яке вона заповіла ОСОБА_7, а саме: житловй будинок літ.А житловою площею 33 кв.м, з побутовими будівлями і спорудами 2,3,4 та огорожею 5,6, розташований в с. Мішково - Погорілове Жовтневого району Миколаївської області по вул. Ватутіна,9.

30 січня 1996 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину на вказане нерухоме майно.

Судом також встановлено, що успадкований ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 житловий будинок літ А, знесено, а за вказаною вище адресою у 1995 році, тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розпочато будівництво іншого житлового будинку літ. Б, яке завершено у 1997 році.

Рішенням виконавчого комітету Мішково Погорілівської сільської Ради народних депутатів № 105 від 29 листопада 1996 року, ОСОБА_7 узаконено самовільно збудовані споруди на раніше виділеній їй земельній ділянці по вул. Ватутіна, 9, а саме: житловий будинок літ. Б-2 ( І та ІІ поверхи), тобто інший обєкт ніж було успадковано після смерті ОСОБА_8, а також відкрита веранда літ.Б, балкон літ.№1, гараж літ.Б, літня кухня літ.Г, веранда відкрита літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, душ літ.Ж.

Рішенням виконавчого комітету Мішково Погорілівської сільської ради № 83 від 12 серпня 1998 року, у звязку із забудовою вулиці змінена нумерація будинків. Будинку, ОСОБА_7, що розташований по вул. Ватутіна, присвоєно № 11.

25 липня 2006 року ОСОБА_7 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №835800 для будівництва та обслуговування житлового будинку № 11 по вул. Ватутіна Жовтневого району Миколаївської області площею 0,2104 га.

12 листопада 2010 року ОСОБА_7 замість свідоцтва про право на спадщину від 30 січня 1996 року, отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке складається із житлового будинку літ.Б-2 загальною площею 130,8 кв.м з господарськими будівлями та спорудами.

02 березня 2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу ОСОБА_7 продала належний їй на праві приватної власності житловий будинок № 11 (літ Б - 2) з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Ватутіна, 11 в с. Мішково Погорілове Жовтневого району Миколаївської області ОСОБА_5

19 вересня 2017 року ОСОБА_7 померла.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 вимоги обгрунтував тим, що двоповерховий житловий будинок літ.Б -2 був побудований ним та ОСОБА_7 в період шлюбу, за рахунок їх коштів та трудових затрат , а тому він є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Уклавши договір купівлі продажу житлового будинку № 11 по вул. Ватутіна, в с. Мішково Погорілове Жовтневого району Миколаївської області з господарськими будівлями та спорудами, ОСОБА_7 протиправно позбавила його права власності на частку у спільному майні, оскільки він є співвласником вказаного майна та згоди на відчуження не надавав.

Відповідно до ст. 22 КпШС України чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, вказаною нормою передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши, що спірний обєкт нерухомості був побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_2 за час шлюбу, тому він є їх спільною сумісною власністю.

За ст. 65 СК України, чинного на час укладання спірного договору купівлі продажу, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 02 березня 2011 року недійсним, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які між собою є рідними сестрами, при укладенні договору купівлі-продажу діяли недобросовісно, ОСОБА_5 за обставинами справи була обізнана про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і при укладенні ОСОБА_7 договору купівлі-продажу щодо розпорядження спільним майном вона діяла без згоди свого чоловіка та мала можливість пересвідчитись в законності даної угоди.

А тому суд обгрунтовано вважав за можливе визнати спірний договір купівлі -продажу недійсним.

Крім того, виходячи із рівності часток майна подружжя, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на праві власності належало по ? частці вказаного житлового будинку.

Відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Подавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші власники відмовилися від здійснення переважного права купівлі, чи не здійснюють цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

За наведених обставин справи, коли позивач не знав про намір ОСОБА_7 продати свою частину будинку та не відмовлявся від свого переважного перед іншими права щодо її придбання, у ОСОБА_7 виходячи з вимог ч. 2 ст. 362 ЦПК України, не було підстав для продажу і своєї частки іншій особі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що спірний житловий будинок був реконструйований ще за життя спадкодавця ОСОБА_8 за особисті кошти останньої та ОСОБА_7, спростовуються рішенням комісії виконкому Мішково Погорілівської сільської ради від 30 липня 1997 року якою встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна було розпочато у 1995 році та завершено у 1997 році.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не надав доказів, що його особисті кошти від продажу у 1997 році нерухомості були витрачені саме на будівництво спірного майна, є безпідставними.

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі продажу частини житлового будинку, укладеного 08 липня 1997 року, за яким ОСОБА_2 продав належну йому 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, тобто в тому ж році, коли відбувалося й будівництво спірного житлового будинку.

Тому, суд, дотримуючись вимог норм матеріального права, зокрема, статті 60 СК України, з'ясував походження коштів, за які було побудовано спірне нерухоме майно.

Слід також зазначити, що ч. 2 ст. 60 СК України встановлена презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно набуте за час шлюбу, крім речей індивідуального користування.

Така презумпція може бути спростована в загальному порядку, зокрема, у разі встановлення обставин визначених п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Разом із тим, обовязок доведення таких обставин лежить на стороні, яка заперечує, проти визнання майна спільною сумісною власністю.

Беззаперечних доказів на підтвердження факту будівництва спірного будинку за власні кошти ОСОБА_9, матеріали справи не містять і відповідачкою не надано.

Квитанції та накладні про купівлю та оплату ОСОБА_8 та ОСОБА_7 блоків бетону та цегли в період 1990 -1991 роках, а також на оплату буріння свердловини не свідчать про те, що саме ці будівельні матеріали використовувалися при будівництві двохповерхового спірного житлового будинку, проведенні внутрішнього оздоблення приміщень будинку, встановлення санітарно-технічного обладнання, електромонтажних робіт, опалення тощо.

Само по собі отримання свідоцтва про право власності на будинок у 2010 році не тягне за собою визнання цього будинку особистою власністю ОСОБА_9, оскільки його будівництво було здійснено подружжям під час шлюбу за рахунок спільних коштів, у тому числі і за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, належного на праві приватної власності лише ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 травня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 19.07.2018 р.