Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 757/22291/17-ц

провадження № 61-15113св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - Національний банк України,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного банку України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Цокол Л. І., від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., від 20 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 12/09/5 від 13 травня 2014 року у розмірі 2 000 141 935,64 грн та судовий збір у розмірі 30 002 129,04 грн.

Разом з позовною заявою позивач подав до районного суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, що належить відповідачу.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилався на те, що заборгованість є значною, відповідач ухиляється від виконання свого зобов'язання за договором поруки у добровільному порядку, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим виконання судового рішення в майбутньому.

Вказана заява розглядалася судом першої та апеляційної інстанції неодноразово.

Так, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року у задоволені заяви НБУ про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року скасовано та питання про вжиття заходів забезпечення позову передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2017 року у задоволені заяви НБУ про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року скасовано та питання про вжиття заходів забезпечення позову передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскарженою ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що виконання зобов'язань за кредитним договором № 12/09/5 від 13 травня 2014 року повністю забезпечено рядом іпотечних договорів, а позивачем в порушення вимог статті 151 ЦПК України, у редакції від 2004 року, у заяві про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Спосіб забезпечення позову, обраний позивачем, шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно відповідача не відповідає принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам. Подаючи відповідну заяву про забезпечення позову, позивач не вказав чіткого переліку майна відповідача, наявність такого майна у відповідача та його приблизну вартість.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу Національного банку України залишено без задоволення. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. При розгляді заяви позивача про забезпечення позову, районним судом не встановлено доведення співмірності заявлених позивачем заходів забезпечення позову (накладення арешту на все майно) заявленим позовним вимогам.

У касаційній скарзі НБУ просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року і прийняти нове рішення про задоволення заяви позивача, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

НБУ посилається на те, що предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 як з поручителя за договором поруки № 12/09/5П від 13 травня 2014 року заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» перед НБУ своїх зобов'язань за кредитним договором від 13 травня 2014 року № 12/09/5 по поверненню кредиту у розмірі 2 000 141 935,64 грн. З огляду на особливо велику суму заборгованості невжиття заходів забезпечення позову створює реальну загрозу невиконання рішення суду у зв'язку із недостатністю майна боржника. Висновки районного суду будуються виключно на припущеннях, оскільки у матеріалах справи наявні копії договорів іпотеки, які не свідчать про достатність майна для забезпечення виконання основного зобов'язання, та з яких можливо було б встановити наявність та вартість іншого забезпечення, прийти до висновку про достатність такого забезпечення. Обраний спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_2 заявник вважає таким, що повністю відповідає нормам процесуального законодавства України, зокрема статті 152 ЦПК України, у редакції від 2004 року, та є цілком співмірним із заявленими позовними вимогами.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

04 червня 2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Верховного Суду подано заперечення на касаційну скаргу НБУ. У поданих запереченнях представник відповідача посилається на те, що оскаржена постанова апеляційного суду відповідно до положень статті 384 ЦПК України оскарженню у касаційному порядку не підлягає. Положення вимог ЦПК України, не передбачають можливості оскарження у касаційному порядку ухвали про відмову у забезпеченні позову. Таким чином, касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню. Подана касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Позивачем у заяві про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що вартість всього майна, належного відповідачу, відповідає розміру заявлених вимог за даним позовом. Не надано позивачем також і переліку майна, що належить відповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року справу за позовом НБУ до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження у даній справі відмовлено.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що між НБУ та ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» було укладено кредитний договір від 13 травня 2014 року № 12/09/5, відповідно до умов якого позивач надав для збереження ліквідності кредит позичальнику у сумі 2 000 000 000,00 грн строком з 13 травня 2014 року до 30 грудня 2016 року включно, шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до кредитного договору від 16 лютого 2009 року № 12/09.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 13 травня 2014 року - ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» - між НБУ та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 12/09/5/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В. за реєстровим номером 637, згідно умов якого (пункти 1, 4) відповідач зобов'язався перед позивачем відповідати за належне виконання позичальником всіх зобов'язань, що випливають із кредитних договорів, у тому числі щодо сплати процентів за користування кредитами та штрафних санкцій у строки та на умовах, передбачених кредитними договорами; погасити заборгованість (проценти, штрафні санкції) за кредитними договорами у разі невиконання позичальником умов кредитних договорів у строк.

У зв'язку з неналежним виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, утворилась заборгованість, що за розрахунками НБУ складає 2 000 141 935,64 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача як поручителя за вищевказаним кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.8 кредитного договору від 13 травня 2014 року № 12/09/5 забезпеченням за цим кредитним договором виступає нерухомість майнових поручителів на загальну суму не менше 3,5 млрд. грн, відповідно до висновків незалежних оцінювачів, здійснених згідно з вимогами чинного законодавства України, із застосуванням коефіцієнта 0,7, яка мала бути оформлена не пізніше 45-денного терміну від дати укладення цього кредитного договору шляхом укладення договорів іпотеки; порука власника істотної участі ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» ОСОБА_2; інші види забезпечення за погодженням з Головним управлінням НБУ по місту Києву і Київській області.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 12/09/5 від 13 травня 2014 року було укладено ряд іпотечних договорів, а саме: від 17 червня 2014 року, від 16 червня 2014 року, 20 червня 2014 року, від 24 червня 2014 року, від 23 червня 2014 року, згідно яких в іпотеку було передано майно на загальну суму близько 1 200 000 000,00 грн. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 12/09/5 від 13 травня 2014 року, 15 серпня 2014 року та 18 серпня 2014 року було внесено зміни до договорів застави корпоративних прав від 18 березня 2010 року та від 31 жовтня 2012 року відповідно, згідно умов яких в заставу було передано корпоративні права на загальну суму 1 224 164 034,00 грн. Також 13 травня 2014 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 12/09/5 від 13 травня 2014 року було внесено зміни до договору застави акцій від 11 червня 2010 року, згідно умов яких вартість застави склала 1 549 990 000,00 грн.

Частиною першою статті 151 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Видами забезпечення позову є, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частина перша статті 152 ЦПК України, у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали).

Згідно з частиною третьою статті 152 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Така ж норма міститься і у частині тертій статті 150 чинного ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заявляючи вимоги про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідача.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви НБУ про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановив, що НБУ не надав суду будь-які відомості щодо належного відповідачу рухомого і нерухомого майна у зв'язку із чим, із урахуванням принципу диспозитивності, не довів співмірності заходів забезпечення позову, на застосуванні яких наполягав позивач, заявленим позовним вимогам.

Враховуючи інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких підлягають обмеженню й можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, суд позбавлений можливості за відсутності відомостей про наявність у відповідача рухомого і нерухомого майна надати оцінку співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а отже і застосувати такі заходи.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про неможливість забезпечення позову у спосіб, що заявлений позивачем, а саме: шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу.

Посилання позивача на значну суму кредиту не може бути єдиним обґрунтуванням необхідності застосування судом заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.

Заява НБУ про забезпечення позову розглядалася районним судом декілька разів, однак позивачем так і не було вказано ані чіткого переліку майна відповідача, ані будь-яких відомостей про наявність такого майна у відповідача, а також приблизну вартість цього майна, що унеможливило вжиття судом заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.

Із урахуванням зазначеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви НБУ про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_2

При цьому, позивач не позбавлений права звернутися із заявою про накладення арешту на конкретне майно (нерухоме та/або рухоме (автомобілі, предмети мистецтва, інше коштовне майно, грошові кошти на рахунках, акції, облігації тощо), належне ОСОБА_2, орієнтовною вартістю у межах ціни позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені ухвала суду першої та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києвавід 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта