Справа № 464/9112/16-ц
пр.№ 2/464/104/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2018 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Горбач О.І.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, м.Львів, пр.Червоної Калини, 123/126) до ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2, м.Львів, пр.Червоної Калини, 123/128), треті особи: Шоста Львівська державна нотаріальна контора (ідентифікацій код юридичної особи 26307243, м.Львів, пр.Червоної Калини, 109), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26526811, м.Львів, вул.Городоцька, 299) про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

20.12.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_5, в якому просить, з урахуванням уточнень позовних вимог від 20.03.2018 року, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 20.04.2006 року між нею та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3-462, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову покликається на те, що 20.04.2006 року вона уклала із ОСОБА_5 договір дарування, за умовами якого подарувала відповідачу квартиру АДРЕСА_1. Передумовою укладення даного договору стало те, що протягом року вона втратила чоловіка, матір, двох сестер та двох братів. Внаслідок чого перебувала в стані глибокої депресії, у неї загострились хронічні захворювання, такі як деменція альцгеймерівського типу і гіпертонічна хвороба серця, різко впав зір через катаракту. В результаті перенесених сильних психологічних потрясінь, погіршився не лише стан її фізичного здоровя, але і душевний стан, вона втратила інтерес до життя, постійно перебувала у депресивному стані, у звязку з чим потребувала постійного стороннього догляду, турботи, піклування та покращення матеріального забезпечення. В той час їй запропонувала свою допомогу сусідка ОСОБА_5, яка стала опорою для позивача після смерті рідних, оскільки надавала їй всіляку побутову допомогу, сприяла в отриманні ряду довідок, організації похоронів та оформленні спадщини, а також супроводжувала її при відвідуванні державних установ та нотаріуса, чим завоювала довіру та прихильність до себе. 20.04.2006 р. ОСОБА_5 привела її в Шосту Львівську державну нотаріальну контору до нотаріуса ОСОБА_6, де вже були готові документи на оформлення договору дарування квартири, та переконала, що підписується договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде піклуватись про позивача до самої смерті, забезпечить їй достойну старість, матеріальне забезпечення та медичне обслуговування. Зазначила, що будучи особою похилого віку та інвалідом другої групи, у момент укладення спірного договору припустилася помилки щодо юридичної природи такого, оскільки мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу та догляд та не мала наміру дарувати квартиру сторонній людині. Окрім цього, після укладення договору дарування вона продовжує проживати у даній квартирі, яка є єдиним її житлом, самостійно сплачує всі платежі за користування комунальними послугами, жодного догляду та матеріального забезпечення після укладення договору від відповідача не отримала, ключів від квартири останній не передавала.

20.03.2018 року позивачем через канцелярію суду подано письмові пояснення, в яких остання додатково зазначила, що підписуючи спірний договір відповідач переконала її в тому, що постійно буде піклуватись про неї та повністю утримувати, а також платити за квартиру, яка після смерті позивача залишиться відповідачу, проти чого вона не заперечувала, оскільки це був єдиний вихід із скрутного становища. Проте, після укладення договору ОСОБА_5 змінила своє ставлення до неї, не забезпечувала продуктами харчування, ігнорувала попередні домовленості щодо утримання та догляду. Про те, що квартира перейшла у власність відповідача довідалася лише через 8 років, коли мала намір здійснити обмін квартири на меншу. З цього приводу негайно звернулася в поліцію із заявою про вчинення ОСОБА_5 та нотаріусом шахрайства відносно неї, однак, кримінальне провадження було закрито. Ствердила, що внаслідок свого похилого віку та стану здоров'я помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, вважала, що правочин для сторін буде мати наслідки договору довічного утримання. Окрім цього, звернулася до суду з клопотанням про поновлення строку для подання позовної заяви, оскільки такий пропущено з поважних причин.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, що викладенні у позові та письмових поясненнях. Додатково вказала, що знає відповідача з 1989 року, з її батьками була в хороших відносинах, останні надавали їй продукти харчування. Вказала, що 09.03.2006 р. прийняла спадщину, а через місяць був укладений договір дарування. Ствердила, що у звязку із втратою рідних людей перенесла сильні душевні страждання та на момент укладення договору була в пригніченому стані, проте на разі не памятає чи підписувала спірний договір. Просить суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні надала пояснення про те, що причиною укладення сторонами договору дарування були хороші відносини між ними, проте, при його укладенні позивачем допущено помилку внаслідок неправильного сприйняття останньою істотних умов правочину та наслідків, зокрема, того, що вона відчужує квартиру, яка є єдиним її житлом. Просить суд врахувати обставини, які вплинули на волевиявлення позивача при укладенні спірного договору, серед яких, її вік, інвалідність з дитинства, стан здоровя (гіпертонічна хвороба, поганий зір тощо), психічний та емоційний стан внаслідок втрати рідних людей та відчуття самотності, потреба стороннього догляду та матеріального забезпечення, а також те, що фактична передача квартири відповідачу не відбулася, позивач у такій зареєстрована та продовжує там проживати, сплачувати комунальні послуги. Окрім цього, вказала, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки про те, що її квартира належить ОСОБА_5 вона довідалась лише 30.09.2014 року, коли отримала в ЛКП «Під Зуброю» довідку з місця проживання про склад сімї і прописки №3961. При цьому, вказала, що до вказаних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, а не спеціальний строк позовної давності тривалістю один рік, встановлений п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, на який посилається представник відповідача, так як позивачем не ставиться питання про розірвання спірного договору дарування. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що договір дарування був укладений позивачем добровільно. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила, що ОСОБА_1О під час укладення договору дарування жодним чином не показувала, що не розуміє природу договору дарування та наслідків укладення такого, доказів, що остання допустила помилку не надано. Не заперечила, що з моменту укладення договору позивач продовжує проживати у квартирі, що є предметом договору дарування. Окрім цього, звернулася до суду із клопотанням про застосування строку позовної давності, оскільки договір укладено у 2006 році, а позов до суду подано лише у 2016 році. Заперечила покликання представника позивача ОСОБА_3С, про те, що позивач довідалася про порушення свого права з довідки ЛКП «Під Зуброю» від 30.09.2014 р., оскільки 15.09.2014 року вона зверталася до прокуратури Сихівського району м.Львова із заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та у звязку з пропущеним строком позовної давності без поважних причин.

У судове засідання представники третіх осіб Шостої Львівської державної нотаріальної контори та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради не зявилися, на адресу суду надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності представників, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду (т. 1 а.с. 52, 91).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та матеріали справи №464/10061/14-ц, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.04.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач подарувала, а відповідач прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 49, 8 кв.м), яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № С-01376, виданого Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради 18.08.2003 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за реєстраційним №3114621 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою львівською нотаріальною конторою 09.03.2006 року за реєстровим №2-272. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 3-462 (т. 1 а.с. 82 - 83).

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач, як на підставу позовних вимог, покликається на ст. 229 ЦК України, зазначивши, що під час укладення договору дарування помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, вважала, що правочин для сторін буде мати наслідки договору довічного утримання.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є пенсіонером та інвалідом ІІ групи з дитинства довічно, на момент укладення договору їй було 60 років (т. 1 а.с. 94, 114).

Окрім цього, з наданих суду медичних виписок вбачається, що позивач має незадовільний стан здоровя, серед хвороб деменція альцгеймерівського типу легкого ступеня враженості, цереброваскулярна хвороба, дисцикуляторна енцефалопатія ІІ стадії на ґрунті гіпертонічної хвороби, остеохондроз шийного відділу хребта, церебрального атеросклерозу з синдромом вестибулопатії з порушенням статики, координації та синкопальними пароксизмами, астенодепресивним синдромом, незріла катаракта обох очей (т. 1 а.с. 199, т. 2 а.с. 125, 126, т. 1 а.с. 27, 48-53, т. 2 а.с. 68-70 справи №464/10061/14-ц).

З пояснень позивача встановлено, що 13.08.2005 року помер її чоловік ОСОБА_7, дітей у них не було, з того часу вона залишилась самотньою, оскільки є пенсіонером, у силу похилого віку та за станом здоров'я потребувала сторонньої допомоги.

Як вбачається з відмітки у паспорті ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання, остання з 15 грудня 1989 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 93).

Матеріалами справи підтверджено, що також не заперечується іншими учасниками справи, ОСОБА_1 не має іншого житла та після укладення договору дарування продовжує проживати в спірній квартирі. Окрім цього, як вбачається з відомостей про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг, виданих ЛКП «Під Зуброю», ЛМКП «Львівводоканал» та ЛМКП «Львівтеплоенерго» оплату таких з 2006 року здійснює позивач, жодної заборгованості зі сплати вказаних послуг остання немає (т. 1 а.с. 178-193, 194-196).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дала показання про те, що із ОСОБА_1 знайома близько двадцяти пяти років, з нею разом працювала. Вказала, що у 2005 році помер чоловік позивача, внаслідок чого вона була дуже розгубленою та подавленою. Окрім цього, за короткий період часу ОСОБА_1 втратила батьків, двох сестер та братів. Позивач розповідала їй про ОСОБА_5 та її матір, останнім вона довіряла. Ствердила, що в 2014 році ОСОБА_1 сказала, що в неї забрали квартиру, наміру дарувати таку вона не мала.

Допитана в судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_5 дала показання про те, що з позивачем була в хороших відносинах, останню знає зі свого народження, завжди святкували разом свята. Вказала, що коли вона народила дитину, ОСОБА_1 добровільно подарувала їй свою квартиру, при цьому, про існування договору дарування просила нікому не розказувати. Зазначила, що між ними існувала усна домовленість про те, шо позивач до кінця життя буде проживати у даній квартирі. Окрім цього, до виникнення у 2013 році конфлікту батьки надавали позивачу кошти, а батько замінив у квартирі вхідні двері та засклив балкон.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_5 є її рідною донькою, з позивачем знайома з моменту отримання квартири, вони товаришували сімями, разом готували, останній вона дуже довіряла та залишала на неї доньку. Ствердила, що договір дарування квартири був укладений з ініціативи позивача, про такий вона просила нікому не розказувати. Квартира була подарована її доньці після народження останньою сина, ІНФОРМАЦІЯ_4 Вказала, що в 2013 році у житті позивача зявився громадянин ОСОБА_2, після чого відносини між ними погіршилися та виник спір за квартиру.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 дала показання про те, що знайома з матірю відповідача ОСОБА_9 більше 17 років, з нею працювала та часто була в гостях. Вказала, що ОСОБА_9 та ОСОБА_1 товаришували сімями, відповідач ОСОБА_5 була для позивача як внучка, оскільки власних дітей у неї було. Коли помер чоловік ОСОБА_1, сімя відповідача дуже допомагала позивачу, після чого остання запропонувала переоформити свою квартиру на відповідача. Не заперечила, що обставини укладення договору їй відомі зі слів ОСОБА_11 та те, що позивача бачить втретє.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала показання, аналогічні за змістом письмових пояснень (т.1 а.с. 213) про те, що посвідчувала спірний договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 підтвердила, що його укладання не повязане з виконанням обдарованою ОСОБА_5 будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника. Зміст даного договору до його підписання, був прочитаний сторонам нею вголос та ними особисто. Окрім цього, позивачу було розяснено правові наслідки цієї угоди, остання підтвердила дійсність своїх намірів. На момент укладення та підписання договору ОСОБА_1 не надала жодних даних щодо наявності у неї фізичних вад, інвалідності, медичного захворювання, недієздатності тощо, які могли б вплинути на її свідоме волевиявлення щодо розпорядження майном.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-202цс15 та 03.02.2016 р. у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 р. № 61-13652св18, 03.05.2018 р. № 61-745св17, № 61-4417цс18 та від 07.06.2018 р. №61-2785св18.

Враховуючи те, що позивач є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи з дитинства, після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, перед укладенням договору дарування пережила втрату близьких людей, а також те, що позивач продовжувала сплачувати житлово-комунальні послуги за користування спірною квартирою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись такою, а фактична передача квартири не відбулась, суд приходить до висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, в останньої було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

Суд критично оцінює пояснення свідка ОСОБА_10, оскільки обставини укладення між сторонами договору дарування останній відомі зі слів матері відповідача ОСОБА_9, з позивачем вона не спілкувалась та не могла знати про її наміри під час укладання договору із ОСОБА_5

Таким чином, неведені обставини є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Разом з тим, що стосується заяви позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то в задоволенні таких слід відмовити з огляду на наступне.

За положеннями ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Згідно із п. 5 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу).

За умовами ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Оскільки предметом даного спору є визнання договору дарування недійсним, а не його скасування, відтак, до вказаних правовідносин не підлягає застосуванню спеціальний строк позовної давності, встановлений п. 5 ч.2 ст. 258 ЦК України, на який покликається представник відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач довідалася про те, що власником квартири є відповідач у 2014 році, та 15.09.2014 р. звернулася до прокуратури Сихівського району м. Львова із заявою про те, що ОСОБА_5 шляхом зловживанням довірою заволоділа квартирою №126 в будинку №123 по пр. Червоної Калини у м. Львові. За даним фактом 15.09.2014 р. було внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вказане кримінальне провадження закрито 22.12.2014 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 України (а.с. 123 т.1). В подальшому, 07.10.2014 р. позивач зверталася до суду з позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2016 р., а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, проте ухвалою Сихівського районного суд м. Львова від 14.11.2016 р. зазначений позов за заявою позивача залишено без розгляду. З даним позовом до суду позивач звернулася 20.12.2016 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем строк позовної давності тривалістю у три роки не пропущено.

Окрім цього, судом застосовуються наслідки недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 Н.М. та поновлення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1

Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, м.Львів, пр.Червоної Калини, 123/126) до ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2, м.Львів, пр.Червоної Калини, 123/128), треті особи: Шоста Львівська державна нотаріальна контора (ідентифікацій код юридичної особи 26307243, м.Львів, пр.Червоної Калини, 109), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26526811, м.Львів, вул.Городоцька, 299) про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 20.04.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3-462.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_12 та поновити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1.

Стягнути із ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2, м.Львів, пр.Червоної Калини, 123/128) в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 12.07.2018 року.

Суддя Д.Ю. Теслюк