Справа № 639/3131/18
Провадження № 4-с/639/33/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

секретар судового засідання Макушенко Т. В.,

за участю боржника ОСОБА_1, представника боржника ОСОБА_2, державного виконавця Ізотова П. П., стягувача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 від 06.06.2018,

встановив:

Боржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 від 06.06.2018, у якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову від 06.06.2018, винесену старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_4 про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом в рамках виконання виконавчого провадження № 46823270 відносно ОСОБА_1.

В обґрунтування скарги заявник зазначає, що 06.06.2018 старшим державним виконавцем Ізотовим П. П. винесену вищевказану постанову в рамках виконавчого провадження № 46823270 за виконавчим листом № 2-1478/11 виданим 12.02.2014 Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 300 грн., щомісячно, починаючи з 11.02.2011 до повноліття дитини. Постанову було обґрунтовано тим, що боржник станом на 08.05.2018 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 19200 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Заявник вважає постанову необґрунтованою, безпідставною та такою, що порушує права боржника, оскільки державний виконавець, приймаючи постанову, не витребував інформацію від заявника про джерела існування та наявність у нього водійських прав. ОСОБА_1 з метою забезпечення себе та своєї сім'ї уклав договір прокату автомобіля з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та отримав у тимчасове володіння і користування автомобіль НОМЕР_1, 2014 року випуску. Автомобіль було отримано з метою працевлаштування водієм у службі таксі. Для боржника користування транспортним засобом є єдиним джерелом засобів для існування, у тому числі для утримання себе, своєї сім'ї та для сплати аліментів. Крім того, скаржник не визнає заборгованості у розмірі 19200 грн зі сплати аліментів, оскільки він все сплачував. При цьому, ОСОБА_1 зазначив, що певна заборгованість зі сплати аліментів утворилася у скаржника у звязку із знаходженням його на лікуванні та несенням значних витрат, повязаних з лікуванням. В обгрунтування своєї скарги заявник також посилався на те, що він матеріально допомагає своєму батькові похилого віку.

Боржник та представник боржника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні скаргу підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у скарзі, просили задовольнити. При цьому зазначили, що після подання вищевказаної скарги до суду, 13.07.2018 року ОСОБА_1 уклав трудовий договір з ФОП ОСОБА_6 , відповідно до якого водій ОСОБА_1 виконує перевезення вантажів за допомогою орендованого транспортного засобу марки Nissan Leaf, номер НОМЕР_2, у зв'язку з чим, на думку заявника, постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом в рамках виконання виконавчого провадження № 46823270 підлягає скасуванню.

Стягувач у судовому засіданні пояснила, що аліменти боржник сплачував після ухвалення судового рішення про стягнення з нього аліментів періоднично з лютого 2011 року по жовтень 2012 року, виходячи з розрахунку по 300 грн. щомісяця , шляхом направлення поштових переказів, у жовтні 2012 р. сплатив 500 грн та дав 2000 грн. Більше стягувач від боржника аліментів не отримувала, внаслідок чого станом на 2018 рік існує велика заборгованість по сплаті аліментів боржником.

Старший державний виконавець Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи (а.с. 28-33).

Частинами 1 та 2 статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.

Суд, вислухавши пояснення боржника, представника боржника, стягувача та державного виконавця, дослідивши матеріали справи, вважає скаргу такою, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною пятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Так, відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що Жовтневим районним судом м. Харкова 12.02.2014 видано виконавчий лист № 2-1478/11 на підставі рішення суду від 04.04.2011, яке набрало законної сили 15.04.2011, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів (а.с. 35).

Вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 300 грн щомісяця, починаючи з 11.02.2011 і до досягнення дитиною повнолітнього віку (а.с. 36).

11.03.2015 державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_8 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 300 грн щомісячно, починаючи з 11.02.2011 до повноліття дитини (а.с. 37).

Зі свідоцтва про шлюб, виданого 11.01.2013 виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, вбачається, що стягувач ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на прізвище чоловіка «Строгова» (а.с. 56).

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_10 від 08.05.2018, наданої на ім'я начальника Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області, ОСОБА_1 сплачувались аліменти на користь стягувача періодично до грудня 2012 року включно. За період з січня 2013 р. та на дату цієї заяви боржник сплатив лише 2000 грн (а.с. 38).

08.05.2018 старшим державним виконавцем Ізотовим П. П. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1478/11 проведено розрахунок заборгованості по аліментам, яка утворилася у боржника ОСОБА_1 та станом на 08.05.2015 склала 19200,00 грн (а.с. 39-41).

З досліджених в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ході примусового виконання рішення державним виконавцем вживалися всі необхідні заходи щодо встановлення матеріального стану боржника. Так державним виконавцем було встановлено, що згідно відповіді Державної фіскальної служби України боржник доходу не отримує, рахунки у банківських установах відсутні. Згідно відповіді Пенсійного Фонду України боржник пенсію не отримує, на підставі трудових та цивільно-правових договорів не працює (а.с. 43, 44, 45, 46).

Відповідно довідки АДП у Харківській області, ОСОБА_1 18.01.2012 року знятий з реєстрації місця проживання за адресою, яка зазначена у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1. З вказаного часу та на теперішній час за місцем проживання ОСОБА_1 не зареєстрований, державного виконавця щодо фактичного його місцепроживання не повідомляв, що визнано боржником у судовому засіданні.

06.06.2018 постановою старшого державного виконавця Ізотова П. П. тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с. 42).

По-перше, щодо доводів заявника про строк, з якого можливе застосування такого заходу як встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом, суд зазначає наступне.

Заявником у скарзі зазначено, що Закон України № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07.12.2017 набув чинності 07 січня 2018 р. На думку ОСОБА_1, облік сукупного розміру заборгованості зі сплати аліментів за шість місяців як підстава для застосування такого заходу як встановлення тимчасового обмеження у праві керуванні транспортним засобом повинен починатися з моменту набрання законної сили відповідним нормативно-правовим актом.

Однак, статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобовязані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин 9, 12 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вже вище судом зазначено, постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м. Харкова по справі № 2-1478/11 винесено 11 березня 2015 р.

Таким чином, доводи заявника з приводу порушення строку для прийняття рішення щодо встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом суд вважає необґрунтованими.

По-друге, посилання боржника на те, що користування транспортним засобом є єдиним джерелом засобів для існування, у тому числі для утримання себе, своєї сім'ї та для сплати аліментів, спростовується наступним.

У відповідності до п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Як вже вище зазначено, держаним виконавцем на час винесення постанови від 06.06.2018 встановлено, що боржник доходу не отримує, рахунки у банківських установах відсутні, пенсію боржник також не отримує, на підставі трудових та цивільно-правових договорів не працює.

Наданий скаржником договір прокату автомобіля № 5 від 02.04.2018 (а.с. 8-9) жодним чином не підтверджує, що ОСОБА_1 станом на день винесення постанови від 06.06.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом має основне законне джерело засобу для існування саме за використанням арендованого автомобіля.

Боржником укладено трудовий договір з ФОП ОСОБА_6 , відповідно до якого водій ОСОБА_1 виконує перевезення вантажів за допомогою орендованого транспортного засобу марки Nissan Leaf, номер НОМЕР_2, лише 13.07.2018, тобто після винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови та звернення до суду з відповідною скаргою.

Надані скаржником скрін-шоти, як він сам зазначив, документів, що підтверджують використання транспортного засобу як джерела доходу (а.с. 17-21), жодним чином не підтверджують працевлаштування ОСОБА_1, використання ним станом на 06.06.2018 транспортного засобу як джерела доходу та є неналежними доказами, оскільки неможливо встановити їх походження.

Крім того, щодо доводів заявника про невизнання ним розміру заборгованості по сплаті аліментів суд зазначає наступне.

Згідно частини 4 статті 19 Закону України «Пров виконавче провадження» сторони зобовязані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обовязкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Боржником ні до державної виконавчої служби, ані до суду не надано документів, які б підтверджували сплату ним аліментів за період з 01.01.2013 по червень 2018 р., оскільки копії квитанцій (а.с. 14-15), додані до матеріалів справи ОСОБА_1 та копії розписок стягувача (а.с. 16) стосуються сплати боржником аліментів за період до 01.01.2013.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд вважає безпідставними посилання заявника в обгрунтування своєї скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.02.2014 про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 заборгованості по аліментам та неустойки за прострочення аліментів , оскільки суду боржником надано копію вказаного судового рішення, на якій зазначено , що рішення не набрало законної сили (а.с.10).

Таким чином, державним виконавцем на законних підставах здійснено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів.

Щодо посилань скаржника на його перебування на лікуванні та понесенням ним значних витрат у звязку з цим, суд зазначає, що вказані обставини підтверджуються виписками із медичної карти стаціонарно хворого за № 6765 та № 811, з яких вбачається, що ОСОБА_1 з 30.08.2017 по 12.09.2017 та з 20.01.2018 по 22.01.2018, тобто 16 днів знаходився на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоровя (а.с. 12, 13), в той час як заборгованість по сплаті аліментів утворилася з січня 2013 року, що й спростовує вказані доводи боржника.

Крім того, боржником жодних доказів, що він поніс значних матеріальних витрат у звязку з його лікуванням, суду не надано.

Також, заявником не доведено суду та не надано доказів на підтвердження обставин, що на утриманні останнього знаходиться батько похилого віку. Надана ОСОБА_1 копії свідоцтва про його народження (а.с. 22) не підтверджує факту, що батько скаржника є особою похилого віку, який потребує додаткової допомоги або догляду та ОСОБА_1 надає йому таку допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 79, 80 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на такі положення закону, доводи боржника та його представника стосовно визнання неправомірною постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом та скасування такої постанови не є належними та допустимими доказами в розумінні процесуального закону.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин суд вважає, що вимоги скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому відсутні підстави як для визнання неправомірною, так і для скасування постанови від 06.06.2018, винесеної старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_4 про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом в рамках виконання виконавчого провадження № 46823270 відносно ОСОБА_1. А, отже, суд відмовляє у задоволенні скарги.

Крім того, суд розяснює, що встановлення тимчасового обмеження у праві користування транспортним засобом не є абсолютним обмеженням прав та свобод, оскільки відповідно до Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, тимчасові заходи, передбачені пунктами 1-4 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», припиняються у разі погашення заборгованості з сплати аліментів на підставі постанов державного виконавця про скасування таких заходів або закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1, 2, 5, 7, 9, 10, 12, 14 частини першої статті 39 Закону.

Таким чином, у разі погашення боржником заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі, такий тимчасовий захід як встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом припиняється на підставі постанови державного виконавця.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 10, 13, 77, 78, 81, 258, 259, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 від 06.06.2018 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Повну ухвалу складено 23.07.2018.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи

Суддя С. М. Гаврилюк