Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/11861/16-ц

провадження № 61-16604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року по 02 липня 2009 року. У липні 2006 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1.

У квітні 2009 року вона була вимушена виїхати з квартири внаслідок того, що відповідач створив нестерпні умови для спільного проживання. З цього часу відповідач перешкоджав їй користуватися її часткою у квартирі, а відтак володів і користувався всією квартирою одноособово.

У листопаді 2009 року вона виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, а 29 січня 2014 року подарувала належну їй частку спірної квартири своєму братові -ОСОБА_5

Після отримання ним у дар 1/2 частини спірної квартири він також не зміг користуватися належною йому часткою квартири, оскільки відповідач чинив йому перешкоди, порушуючи його право власності на квартиру.

Вважав за неможливе користуватися квартирою, оскільки побоюється звинувачення та провокацій з боку відповідача.

Позивачі зазаначали, що оскільки неможливе виділення частки квартири у натурі для початку користування нею, то з відповідача підлягає стягненню компенсація вартості орендної плати, посилаючись на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визначення порядку володіння та користування квартирою, яким їй було відмовлено у задоволенні позову про визначення порядку володіння та користування спірною квартирою.

Оскільки у досудовому порядку вирішити спір неможливо, вважали, що на їх користь підлягає стягненню сума компенсації за користування часткою квартири з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд: стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 888 737,42 грн за користування часткою спільної власності; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 285 648,42 грн за користування часткою спільної власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що без вирішення питання про порядок володіння та користування спірним майном, як об'єктом спільної часткової власності, безпідставно вимагати від інших співвласників відповідної матеріальної компенсації. У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що питання про встановлення порядку користування спірною квартирою не вирішувалось, оскільки на час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, вона не була співвласником спірної квартири, у зв'язку з відчуженням належної їй частини квартири своєму братові - позивачу ОСОБА_5 Також, не вирішувалось питання про встановлення порядку користування між теперішніми співвласниками.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склалися, дослідив усі обставини справи, які є істотними для правильно вирішення спору, та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вказав, що коли між співвласниками спірної квартири не було встановлено порядку володіння та користування спірним майном, як об'єктом спільної часткової власності, та не доведено факт неможливості такого користування, право вимоги матеріальної компенсації є безпідставним та спростував доводи апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_4, ОСОБА_5

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норму частини третьої статті 358 ЦК України, оскільки вона не передбачає того, що компенсація може стягуватися тільки у разі встановлення порядку володіння і користування.

Вказують, що суди не звернули уваги на те, що порядок володіння та користування спірною квартирою у період з квітня 2009 року по 31 грудня 2015 року вже був встановлений, а позивачі намагалися його змінити. Вважають, що суди у будь-якому разі безпідставно відмовили у стягненні компенсації за той період коли співвласником квартири була ОСОБА_4

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Встановивши, що ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 не встановлювався порядок володіння та користування спірною квартирою з ОСОБА_7, суди дійшли правильного висновку про безпідставність вимог про стягнення з останнього матеріальної компенсації у порядку статті 358 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно зазначив, що у разі неможливості отримання майна у володіння або користування учасник має право вимагати від інших співвласників відповідної матеріальної компенсації, який за договором про визначення порядку володіння та користування спільним майном, або за рішенням суду отримав у володіння та користування меншу частину майна, ніж та, що відповідає його ідеальній частці, або взагалі не отримав майно у володіння та користування у натурі. Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об'єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норми містяться й у частині третій статті 12 та частинах першій та шостій статті 81 чинного ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що порядок володіння та користування спірною квартирою у період з квітня 2009 року по 31 грудня 2015 року був встановлений, є безпідставними, оскільки недоведені позивачами жодними доказами. Як вказано самою ОСОБА_4 у позовній заяві, у листопаді 2009 року вона виїхала на постійне місце проживання до Німеччини. Тоді ж зверталася з позовом про визначення порядку володіння та користування квартирою до відповідача, проте дана позовна вимога ОСОБА_4 була вирішена тільки рішенням Апеляційного суду м. Києва 22 вересня 2015 року та їй було відмовлено, у зв'язку із тим, що у ході розгляду справи вона подарувала свою частину квартири ОСОБА_5

Таким чином, наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Інших доводи, які б вказували на незаконність та необґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій касаційна скарга не містить.

Таким чином, вирішуючи спір, суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки заявлені ними вимоги, за встановлених обставин справи, не можуть бути задоволені.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк