Справа № 761/6829/18
Провадження № 2/761/4532/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Григоренко А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - Авраменко О.В.,

Сіваченко О.О.,

Росада П.А.,

Терлецький Ю.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 62» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 62» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.09.2016 року позивач вступив на посаду голови правління ОСББ «Гончара 62» відповідно Наказу №1 і працював на посаді з виконанням функційних обов'язків за Статутом до звільнення за власним бажанням до 16 серпня 2017 року, що підтверджується Наказом ОСББ «Гончара 62 № 01 К від 15.08.17 року. За весь термін роботи заробітна плата йому не виплачувалася, лише один раз у квітні 2017 року, що було обумовлено наслідками голосувань членів правління на спрямованість витрат коштів ОСББ виключно за господарськими договорами з особисто запропонованими суб'єктами виконання послуг, що оберталося перевищенням кошторисів, а виплату зарплати двом штатним працівникам вважали другорядним фактором і це питання постійно відкладалося, а сплачувалися помісячно лише кошти ЕСВ до пенсійного фонду, що стало однією з причин звільнення з посади. Проте у період його роботи в порушення вимог наведених приписів закону про працю заробітна плата була виплачена лише один раз у березні 2017 року. На підставі поданої скарги лише наприкінці грудня 2017 року та у січні 2018 року було тричі сплачено частково суми боргу. Таким чином, роботодавцем на момент звільнення не було проведено розрахунок виплату всіх належних йому сум за весь час існування з ним трудових відносин, а саме: з 08 вересня 2016 р. по 16 серпня 2017 року. Загальна заборгованість становить 14404,12 грн. У зв'язку із вказаною затримкою, роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що становить 17012,70 грн. Позивач вважає дії відповідача незаконними.

Тому позивач просив суд стягнути з відповідача нараховану та невиплачену суму заробітної плати за термін перебування позивача на посаді з 08 вересня 2016 р. по 16 серпная 2017 р. у сумі 14404,12 грн., а також середньої заробітної плати за весь час затримання виплати сум при звільненні, яка становить 17012,70 грн., а при непроведенні розрахунку на момент розгляду справи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підтримали пояснення надані у відзиві.

Суд, заслухавши надані пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав, виходячи з наступних підстав.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що відповідно Наказу ОССБ «Гончара 62» №1-К від 08.09.2016 року позивач приступив до виконання обов'язків Голови Правління ОССБ «Гончара 62» з 08.09.2016 року, на підставі протоколу засідання правління ОССБ «Гончара 62» з 28.08.2016 року (а.с. 5).

Відповідно Наказу ОССБ «Гончара 62» №01-К від 15.08.2017 року позивача звільнено з посади Голови Правління ОССБ «Гончара 62» згідно поданої заяви за власним бажанням з 16.08.2017 року (а.с. 7, 37).

Відповідно повідомлення ДПІ Шевченківського району про прийняття працівника на роботу направлено ним тільки 21.02.2017 року одночасно з відкриттям рахунку ОСББ в банку, в повідомленні зазначено, що дата видання наказу про прийняття на роботу ОСОБА_7 за сумісництвом та дата початку його роботи є 21.02.2017 року (а.с. 28-32).

Відповідно протоколу засідання правління ОСББ від 13.02.2017 року прийнято рішення про розробку та затвердження загальними зборами кошторису, розміру внесків співвласників на утримання будинку, який до 01.12.17 року перебував на балансі, в управлінні та обслуговувався КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (а.с. 34-35).

Як вбачається з матеріалів справи жодних претензій з приводу ненарахувань позивачу заробітної плати за період з 08.09.2016 року по 21.02.2017 року до правління та загальних зборів ОСББ позивач не заявляв і висунув їх лише у грудні 2017 року після виведення його зі складу правління ОСББ «Гончара 62» одноголосним рішенням загальних зборів співвласників, які відбулися 21.12.2017 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» вищим органом управління об'єднання є загальні збори. До виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання відноситься: обрання членів правління об'єднання; визначення розміру матеріального та іншого заохочення голови

та членів правління; затвердження кошторису, балансу об'єднання та річного звіту. Порядок обрання та відкликання членів правління, їх кількісний склад та строки обрання встановлюються загальними зборами.

Аналогічні положення містяться у Статуті ОСББ «Гончара 62» в редакції 27.04.2017 року (а.с. 22-27).

Пунктом 14 вказаного Статуту, передбачено, що правління зі свого складу обирає голову правління, який укладає в межах своєї компетенції угоди, розпоряджається коштами об?єднання відповідно до затвердженого кошторису.

Отже, вказаною нормою Закону «Про ОСББ» та Статуту зазначено, що член правління ОСББ, в тому числі і голова правління, отримує саме матеріальне заохочення, а не заробітну плату, які не являються тотожними поняттями. Умовою визначення розміру матеріального заохочення голови правління ОСББ є наявність відповідного рішення загальних зборів ОСББ, як повноважного органу на вирішення цього питання. Тому, правовідносини щодо оплати праці голови правління прямо врегульовані вказаною нормою ст. 10 Закону «Про ОСББ».

Позивач, як голова правління ОСББ «Гончара 62», не був уповноважений одноособово вирішувати питання щодо встановлення самому собі матеріального заохочення.

Крім того, за змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. 21, 24 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яка виплачується на підставі трудового договору роботодавцем на користь працівника за виконану ним роботу. Трудовий договір укладається у письмовій формі, що може бути оформлений у вигляді наказу. При цьому до основних обов?язків працівника відноситься виконання роботи, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові підприємства.

В даному випадку, відносини, що виникли між сторонами, не мають характер трудових відносин, оскільки, посада голови ОСББ, яку займав позивач, є виборною, виконання обов?язків голови ОСББ не характеризується ознаками найманої праці, на позивача не було покладено обов?язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку ОСББ «Гончара 62».

За змістом ст. 10 Закону «Про ОСББ» повноважним органом, який відкликає із посади усіх членів правління, в тому числі і голову правління, є загальні збори ОСББ. До компетенції правління вирішення питання звільнення голови правління не належить.

Із матеріалів справи вбачається, що повноваження ОСОБА_7, як голови правління були припинені на підставі рішення зборів правління 16.08.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_7 був відкликаний із посади голови правління і на цю посаду було обрано ОСОБА_8 (а.с. 37-38). Тому саме це рішення загальних зборів ОСББ «Гончара 62» визначає правову підставу та є підставою для звільнення позивача із займаної посади.

Згідно Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (стаття 16), Закону України «Про особливості здійснення прав власності в багатоквартирному будинку» (статті 10 п. 2 пп. 7) та Статуту ОССБ «Гончара 62» (статті 3 п.9) рішення про затвердження кошторису, штатного розпису, визначення розміру матеріального та іншого заохочення Голови та членів правління, встановлення розміру внесків і платежів співвласників, визначення порядку їх сплати відносяться виключно до компетенції загальних зборів співвласників.

Слід зазначити також, що згідно ст.4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання є неприбутковою організацією, не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками і здійснює господарську діяльність використовуючи внески і платежі співвласників для обслуговування та утримання будинку.

Відповідно матеріалів справи, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, позивач за рік перебування на посаді повинен був і мав можливість своєчасно розробити та представити на затвердження загальним зборам ОСББ кошторис об'єднання, відкрити рахунок в банку, забезпечити внесення коштів співвласників будинку на рахунок ОСББ і діяти в питаннях нарахувань і виплати собі заробітної плати згідно з законодавством України, проте цього не було зроблено, що свідчить про те, що відповідачем прав позивача не було порушено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки відповідач прав позивача не порушував.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримання виплати сум при звільненні, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вона є похідною від першої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач перебуваючи на посаді голови правління ОСББ «Гончара 62» повинен був своєчасно розробляти та представляти на затвердження загальним зборам ОСББ кошторису об'єднання, відкривати рахунки в банку, забезпечувати внесення коштів співвласників будинку на рахунок ОСББ і діяти в питаннях нарахувань і виплати собі заробітної плати згідно з законодавством України, проте цього не було зроблено, що свідчить про те, що відповідачем прав позивача не було порушено, оскільки позовна вимога про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримання виплати сум при звільненні є похідною, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 430 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 62» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 06.07.2018 року.

Суддя