ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6880/17

Номер провадження 22-ц/788/1198/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, Сумська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 16 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою, яка мотивована тим, що з 15 листопада 2011 року ОСОБА_1 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1, разом з нею проживає та зареєстрована як член сімї її дочка ОСОБА_2 На даний час будинок, в якому вони проживають є комунальною власністю територіальної громади м. Суми.

У листопаді 2017 року вони вирішили приватизувати квартиру, у звязку з чим звернулися із заявою до управління обліку, розподілу та приватизації житла департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради. На це звернення отримали відповідь, датовану 14 листопада 2017 року, в якій відповідач, з посиланням на п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29 січня 2010 року №109/17404, відмовив їм у приватизації житла. Підставою відмови зазначив те, що однією з обов'язкових умов для здійснення приватизації є наявність ордера, якого у них немає.

Позивачі вважали, що незважаючи на відсутність у них ордера, вони мають право на приватизацію займаної ними квартири.

Квартира, розташована за адресою: м. Суми, вул. Шишкарівська, 16 (колишній № 18), кв. 3, надавалася ще у 1947 році прабабі ОСОБА_1 ОСОБА_4 Проте, у документах архівного фонду виконавчого комітету Сумської міської ради депутатів трудящих в протоколах засідань виконкому за 1947 рік рішення про надання квартири ОСОБА_4 відсутнє.

Після смерті ОСОБА_4 за рішенням виконкому Сумської міської ради від 21 січня 1993 року квартира АДРЕСА_2 була переоформлена на матір ОСОБА_1 ОСОБА_5 Після смерті ОСОБА_5 рішенням виконкому Сумської міської ради № 725 від 15 листопада 2011 року квартира переоформлена на імя ОСОБА_1

Зазначала, що вона, ОСОБА_5, постійно проживає і зареєстрована в квартирі з 13 вересня 1994 року по цей час. До листопада 2011 року вона проживала в ній як член сімї наймача квартири ОСОБА_5, а з 15 листопада 2011 року та по цей час є її наймачем. Договір найму житлового приміщення укладений нею, на підставі якого проводиться оплата за житлово-комунальні послуги.

ОСОБА_2 з 05 лютого 1997 року та по цей час проживає та зареєстрована в квартирі як член сім'ї наймача квартири - її матері ОСОБА_5

Просили визнати за ними право на приватизацію зайнятої квартири за адресою: АДРЕСА_3, без наявності ордеру на житло та зобовязати відповідачів передати їм у спільну часткову власність вище зазначену квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право на приватизацію займаної ними квартири за адресою: АДРЕСА_4, без наявності ордеру на житло.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині зобовязання відповідачів передати у спільну часткову власність позивачів квартиру за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Апеляційна скарга мотивована тим, що обидві позовні вимоги є взаємоповязаними і для відновлення порушених прав ОСОБА_1 позов повинен бути задоволено повністю, щоб орган приватизації на підставі рішення, тобто в примусовому порядку, був зобовязаний здійснити приватизацію квартири, наймачем якої вона є на законних підставах.

В іншій рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до повідомлення відділу обліку, розподілу та обміну житла від 22 січня 1993 року № 2280/11, рішенням виконкому ради від 21 січня 1993 року квартира АДРЕСА_5 на ОСОБА_5 (а.с. 9).

Згідно з повідомленням відділу обліку, розподілу та обміну житла від 21 листопада 2011 року № 363/06, рішенням міськвиконкому № 725 від 15 листопада 2011 року квартира АДРЕСА_5 на ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до довідки міського єдиного інформаційно-розрахункового центру № 348/121899, яка видана на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що вона дійсно зареєстрована в в ІНФОРМАЦІЯ_2; разом з нею зареєстрована її дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 7).

Як вбачається із витягу з рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 15 листопада 2011 року № 725, ОСОБА_1 визнано наймачем житлового приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_6, житловою площею 22,6 кв.м, яка має сімю у складі 2 осіб, за згодою членів сімї, замість попереднього наймача - її матері ОСОБА_5, що померла (а.с. 11).

З довідки державного архіву Сумської області від 03 листопада 2017 року № См-190 вбачається, що в документах архівного фонду виконкому Сумської міської ради депутатів трудящих в протоколах засідань за 1947 рік, рішення про надання квартири ОСОБА_4 за адресою: м. Суми, вул. Шишкарівська, буд. 16(18), кв. 3 немає (а.с. 12).

07 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, в якій просила здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_6 без ордеру, у звязку з його втратою; квартира не службова, не приватизована та не кооперативна (а.с. 86).

У листі Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 14 листопада 2017 року № С-06.01-28/3275 зазначено, що однією з обовязкових умов для здійснення приватизації є наявність ордера. Зазначено також, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитку державного житлового фонду, вирішуються у судовому порядку (а.с. 85).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 мотивоване тим, що позивачі, будучи зареєстрованими, та через постійне і тривале проживання на законних підставах у квартирі АДРЕСА_7, набули право на отримання житла у приватну власність у порядку приватизації без надання ордеру на вселення до цього житла.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобовязання відповідачів передати квартиру у спільну часткову власність, суд першої інстанції виходив з того, що суд не може перебирати на себе виключні повноваження місцевого органу приватизації. Крім того, вимогу про застосування зазначеного способу захисту прав позивачів заявлено передчасно, а обраний спосіб захисту порушеного права є неналежним.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У сттаті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародно-правових документах про права людини закріплено право на повагу до житла.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 5 вказаного закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 3, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обовязковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання.

Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживають та зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_4, а тому набули право на отримання житла у приватну власність.

Крім того, на спірну житлову площу, окрім ОСОБА_1, ніхто не претендує, позивачі вселилися у вказане житлове приміщення на законних підставах і протягом тривалого часу (з 1998 року) добросовісно використовують квартиру як єдине житло.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачам у приватизації належного їм на праві користування житла, порушив їх право на безоплатне набуття цього майна у приватну власність.

Також суд першої інстанції в цій частині заявленого позову правильно застосував вищенаведені норми матеріального права та належний і необхідний спосіб захисту порушеного права позивачів, виконавши позитивний обовязок держави в особі суду по створенню умов для реалізації та поваги до приватного та сімейного життя позивачів, що узгоджується із нормами ч. 2 ст. 8, ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про те, що обидві позовні вимоги є взаємоповязаними і для відновлення порушених прав ОСОБА_1 позов повинен бути задоволений повністю, що буде підставою для здійснення приватизації квартири в примусовому порядку, не заслуговують на увагу і є такими, що не грунтуються на законі, оскільки позивачі до суду заявили дві окремі самостійні позовні вимоги з абсолютно різними предметами доказування і змістом, де перша вимога стосувалася визнання за позивачами права на приватизацію без предявлення ордеру на вселення, оскільки воно фактично заперечувалось відповідачем, а друга вимога стосувалася процедурного питання про покладення обовязку на відповідачів по передачі квартири органом приватизації у спільну часткову власність позивачів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 8, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до виключної компетенції органів приватизації, створених органами місцевого самоврядування, віднесені питання прийняття рішень про передачу обєктів приватизації фізичним особам тощо і суд не вправі перебирати на себе зазначені вище повноваження органу місцевого самоврядування, при цьому правильно зазначивши про те, що такий спосіб захисту порушого права позивачів не є належним і не передбачений законом.

Таким чином, рішення суду першої інстанції о оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю.Кононенко

ОСОБА_6

ОСОБА_7