Справа № 309/3140/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/3140/17 за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони у виконавчому провадженні № 24562548, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Хустського районного суду від 7 грудня 2017 року, головуючий суддя Савицький С.А., -

встановив:

ОСОБА_2 09.10.2017 звернувся до суду із зазначеною заявою мотивуючи таким. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02.12.2010 у справі № 15/52 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення боргу, стягнуто на користь позивача 45565,40 грн заборгованості за договором поставки від 19.10.2009 № 43410. На виконання рішення суду видано наказ № 15/52, який ОСОБА_4 17.02.2011 предявив до Відділу ДВС Хустського Районного управління юстиції для примусового виконання, 18.02.2011 було відкрито виконавче провадження № 24562548. Боржник досі не виконав своє зобовязання.

14.08.2017 ОСОБА_4 (первісний кредитор) і ОСОБА_2 (новий кредитор) уклали договір відступлення прав вимоги, за яким право вимоги боргу за договором поставки від 19.10.2009 № 43410 перейшло до ОСОБА_2 у порядку, передбаченому ст.ст. 512, 514 ЦК України. Такий перехід прав вимоги є різновидом правонаступництва, яке може мати місце на будь-якій стадії процесу. У разі вибуття кредитора в зобовязанні він замінюється правонаступником (ст. 512 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження»). Заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Стаття 378 ЦПК України регулює порядок заміни сторони виконавчого провадження, правонаступник кредитора управі звернутись із заявою про заміну сторони виконавчого провадження та надання йому статусу сторони виконавчого провадження.

Посилаючись на ці обставини, заявник ОСОБА_2 просив замінити сторону виконавчого провадження, надавши йому статус «стягувач» як сторони виконавчого провадження № 24562548.

Ухвалою Хустського районного суду від 07.12.2017 заяву задоволено, замінено сторону виконавчого провадження, відкритого державним виконавцем ВДВС Хустського районного управління юстиції ОСОБА_6 постановою ВП № 24562548 від 18.02.2011 на підставі виконавчого документа наказу № 15/52, виданого Господарським судом Закарпатської області 29.02.2010, із ОСОБА_4 на ОСОБА_2

ОСОБА_3 оскаржила ухвалу суду першої інстанції як постановлену з порушенням вимог закону. Зазначає, зокрема, що виконавче провадження, про яке йдеться, було закінчене ще 22.04.2011, а виконавчий документ був повернутий стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке було б можливо звернути стягнення. З того часу стягувач не предявляв повторно виконавчий документ до примусового виконання. Матеріалів виконавчого провадження № 24562548 вже немає за спливом строку їх зберігання.

Крім того, вже після повернення наказу господарського суду стягувачу вона повністю розрахувалася з ним поза межами виконавчого провадження, у 2012 році отримала від того розписку про повне виконання зобовязання, яка, однак, не збереглася за збігом значного часу, закінченням строку позовної давності та за відсутністю потреби у такому зберіганні. Стягувач не оскаржував постанову держвиконавця, до цього часу не предявляв ніяких претензій, що теж свідчить про фактичне виконання зобовязання.

Тому виконавче провадження завершене, а дії її колишнього чоловіка ОСОБА_2 насправді не повязані з виконавчим провадженням, натомість у такий спосіб він має намір отримати належну апелянту земельну ділянку, позаяк зараз розглядається спір про поділ майна колишнього подружжя.

Були також порушені процесуальні права апелянта, яку, якщо йдеться про неї як про боржника у виконавчому провадженні, не було повідомлено про час і місце розгляду справи і вона в такому розгляді участі не брала.

ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати.

Встановивши, що відповідно до Свідоцтва про зміну імені, виданого 08.12.2017 Хустським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_5 змінила прізвище на «Ткач», заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7, які скаргу підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених законом підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні № 24562548. Таке судове рішення не ґрунтується на законі.

За змістом положень ст.ст. 1-4, 107, 118 та інших норм ЦПК України (у редакції, що була чинною на час звернення заявника до суду та ухвалення судового рішення), яким регулюється порядок провадження в цивільних справах (цивільний процес), розгляд справ покладається на суд першої інстанції. Аналогічно ці питання регулюються ЦПК України в редакції станом на час апеляційного розгляду справи (ст.ст. 1-4, 23, 184, 187). Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст.ст. 11, 303 і ст.ст. 13, 367 відповідних редакцій ЦПК України).

Заява про заміну сторони у виконавчому провадженні розглядається і вирішується судом за загальними правилами цивільного судочинства щодо розгляду заяви в межах поставленого в ній питання (вимоги), на підставі відповідних доказів, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, в якому, зокрема, обовязок доказування обґрунтованості заяви лежить на її ініціаторі, учасники процесу на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами, виконують процесуальні обовязки, та з урахуванням судом особливостей розгляду конкретного питання (ст.ст. 10, 11, 57-60 і ст.ст. 12, 13, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Подаючи заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 02.12.2010 у справі № 15/52 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення боргу, стягнуто на користь позивача 45565,40 грн заборгованості за договором поставки від 19.10.2009 № 43410, на виконання рішення суду видано наказ № 15/52.

Однак, у справі немає ані вищезгаданого судового рішення, ані наказу, виданого судом, ані договору поставки, з якого виник спір, що, як вказує заявник, вирішувався судом. Відповідні твердження в заяві ґрунтуються лише на змісті постанови головного державного виконавця ДВС Хустського районного управління юстиції ОСОБА_6 від 18.02.2011 про відкриття виконавчого провадження № 24562548 (а.с. 10).

Заявник надав суду також договір від 14.08.2017 про відступлення ОСОБА_4 (первісним кредитором) ОСОБА_2 (новому кредитору) прав вимоги боргу ОСОБА_5 в розмірі 45565,40 грн за договором поставки від 19.10.2009 № 43410 (а.с. 3-9).

За приписами ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору про відступлення прав вимоги): кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст. 512 ч. 1 п. 1); правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ч. 1); до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ч. 1); первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення; боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні (ст. 517 ч.ч. 1, 2).

Передбачена законом можливість відступлення права вимоги за правочином не може заперечуватися, водночас новий кредитор у відповідних правовідносинах діє на власний ризик і повинен діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, на свій розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами, повинен обрати належний спосіб захисту права або вирішення відповідного питання (ст.ст. 11-14, 20, 202, 509, ст. 517 ч. 1, ст.ст. 519, 626-628 ЦК України).

За змістом норм закону, враховуючи, що ОСОБА_2 подав заяву ґрунтуючись саме на факті відступлення прав вимоги боргу, що виник із договору поставки, та виходячи з характеру відповідних правовідносин, смислу закону та засад розумності і добросовісності у цивільних відносинах, слід констатувати, що первісний кредитор повинен передати новому кредитору і власне договір поставки та супутні йому документи. Лише за дотримання цих правил можливо встановити факт переходу прав за конкретним зобовязанням, обсяг, умови такого зобовязання, обсяг прав нового кредитора тощо, і лише за таких умов новий кредитор може навести відповідне обґрунтування, а боржник захищатися від відповідних вимог. В акті від 14.08.2017 приймання-передачі документації до договору про відступлення прав вимоги вказано на передачу новому кредитору оригіналу договору поставки від 19.10.2009 № 43410, проте, цей договір заявник суду не надавав.

Постанова держвиконавця, договір про відступлення прав вимоги, в якому міститься посилання на договір поставки, товарно-транспортні накладні, але який ОСОБА_3 не підписувала, не замінюють договору, права за яким були відступлені, не містять його умов, а відтак, не можуть бути достатніми для вирішення правових питань, які відповідно до дій учасників процесу ґрунтуються на таких умовах.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що виконавче провадження № 24562548 було відкрито 18.02.2011, договір про відступлення прав вимоги був укладений 14.08.2017 (через шість з половиною років), а питання заявник поставив про надання йому статусу «стягувача» як сторони виконавчого провадження № 24562548 ще через два місяці (09.10.2017), тобто, через тривалий час після відкриття цього провадження.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», що був чинним на час відкриття виконавчого провадження № 24562548 (Закон № 606-XIV), строк предявлення до примусового виконання виконавчого документа, виданого судом, встановлювався у три роки (ст. 21 ч. 1 п. 1), цей строк переривався предявленням виконавчого документа до виконання (ст. 22 ч. 1 п. «а»), а строк примусового виконання судового рішення за загальним правилом не повинен був перевищувати шести місяців з дня відкриття виконавчого провадження (ст. 25 ч. 2).

Суд не зясовував питання про наявність, відсутність, рух чи результат виконавчого провадження № 24562548, а при розгляді заяви порушив процесуальні права боржника ОСОБА_3, оскільки не забезпечив виконання щодо неї вимог ЦПК України у редакції на час розгляду справи стосовно повідомлення про час і місце розгляду справи (ст.ст. 74, 75, ст. 378 ч. 2). Поза тим, що були порушені права боржника на участь у розгляді справи, на заперечення заяви тощо, суд позбавив себе можливості зробити висновки щодо дійсних обставин виходячи вимог цивільного процесуального закону щодо всебічності такої оцінки.

Тим часом, на стадії апеляційного розгляду справи встановлено, що 22.04.2011 держвиконавець своєю постановою повернув виконавчий документ (наказ № 15/52, виданий Господарським судом Закарпатської області 29.10.2010) стягувачу на підставі ст. 47 ч. 1 п. 2 Закону № 606-XIV (в редакції на час повернення виконавчого документа) за відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, коли здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а станом на 02.04.2018 виконавче провадження № 24562548 на виконанні не перебуває. Ці обставини стверджуються листом Хустського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 02.04.2018 № 13.11-30/6544. У справі відсутні дані як про оскарження цих дій, постанови держвиконавця, так і про повторне предявлення виконавчого документа до примусового виконання.

Таким чином, виконавче провадження № 24562548, в якому, визначивши межі вирішення поставленого перед судом питання (межі і предмет заяви), ОСОБА_2 просив надати йому статус «стягувача» як сторони виконавчого провадження, відсутнє.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України (на час апеляційного розгляду справи ст. 3 ч. 3 ЦПК України) відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу (Закон № 606-XIV), а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців (Закон № 1404-VIII) і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (ст. 378 ч. 1 ЦПК України у відповідній редакції). На час розгляду справи апеляційним судом ЦПК України регулює це питання так само (ст. 442 ч. 1 Кодексу). Відповідні положення містять і Закон № 606-XIV (ст. 8 ч. 5 (у редакції починаючи з 09.03.2011) та Закон № 1404-VIII (ст. 15 ч. 5)). Отже, на час звернення ОСОБА_2 із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні № 24562548, на час вирішення її судом першої інстанції у межах вимоги заяви та на час розгляду справи за апеляцією на ухвалу суду закон передбачає можливість і порядок заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні його правонаступником.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відтак, дії, рішення у відповідному процесі можуть мати місце лише за наявності власне процесу, за правилами такого процесу і не можуть вчинятися (прийматися) поза процесом та поза встановленими ним правилами. За обставинами справи, що розглядається, заміна сторони у виконавчому провадженні не могла бути проведена за відсутності відповідного провадження, що випливає, крім іншого, зі змісту норм ст.ст. 7, 8 Закону № 606-XIV, ст.ст. 14, 15 Закону № 1404-VIII, ст. 378 відповідної редакції ЦПК України. Сам по собі перехід прав первісного кредитора до нового кредитора, якщо такий відбувся (в т.ч., безвідносно до будь-якого провадження), не звільняє останнього від обовязку дотримання відповідних правил, установлених для примусового виконання рішення суду.

Заявник безпідставно фактично ототожнює правонаступництво в порядку заміни кредитора в зобовязанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) як інститут матеріального права із процесуальним правонаступництвом. Якщо заявник набув прав первісного кредитора в повному обсязі, він як новий кредитор не має перешкод для дій, спрямованих на реалізацію набутих прав, на їх захист відповідно до закону за наявності відповідних підстав і за умови компетентного використання процесуальних інструментів.

Наведені обставини є достатніми для висновку про необґрунтованість заяви, недопустимість заміни сторони, визначення її новим стягувачем у виконавчому провадженні, виконавчий документ у якому було повернуто стягувачеві у 2011 році, у конкретному виконавчому провадженні № 24562548, якого наразі не існує, а тому про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідні обставини були замовчані заявником, а заява та ухвала суду про її задоволення не враховують дійсних обставин справи та ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 і ст. 81 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України), заявник не виконав вимог цивільного процесуального закону щодо належного обґрунтування заяви та доказування в процесі вирішення поставленого перед судом питання.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 за правилами ст. 378 ЦПК України в чинній на час вирішення питання редакції і ухвалив рішення про її задоволення необґрунтовано, з порушенням норм закону, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні № 24562548 відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, ухвалу Хустського районного суду від 7 грудня 2017 року скасувати, у задоволені заяви ОСОБА_2 про заміну сторони у виконавчому провадженні № 24562548 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 352,40 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 19 липня 2018 року.

Судді