Постанова

Іменем України

26 червня2018 року

м. Київ

справа № 754/2589/16-ц

провадження № 61-13699св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації м. Києва, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації м. Києва, ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона разом із ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_1. Право власності на спірну квартиру підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2009 року, ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2009 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року про роз'яснення рішення суду. При цьому 27 грудня 2003 року зазначена квартира вибула з їхнього законного володіння проти їх волі.

Зокрема вказувала на те, що з моменту прийняття вищезазначених рішень вона неодноразово зверталася до Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна м. Києва щодо оформлення права власності на спірну квартиру, проте через зміни порядку реєстрації права власності на нерухоме майно їй було роз'яснено право звернення до реєстраційної служби, понад рік їй відмовляли у державній реєстрації права власності на квартиру через неузгодженість порядку реєстрації. Звернувшись до Державної реєстраційної служби України, їй було відмовлено у реєстрації права власності на спірну квартиру та повідомлено, що 08 травня 2012 року право власності на неї зареєстровано за іншими особами на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2012 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_10, квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння власників ОСОБА_3 та ОСОБА_6 поза їх волею, а тому така підлягає витребуванню від відповідачів, у власності яких вона перебуває.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що саме по собі рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними з поверненням сторін у попередній стан не дає підстав вважати, що власниками квартири на квітень 2012 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки право власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації, своє право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не зареєстрували, а тому відсутні підстави вважати обґрунтованими та доведеними позовні вимоги про витребування квартири від відповідачів, як такої, що вибула з володіння позивача та третьої особи у 2012 році поза їх волею.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, в касаційній скарзі заявник звертав увагу на те, що факт вибуття спірної квартири з власності позивача поза її волею встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, а тому висновки апеляційного суду про те, що позивач у встановленому законом порядку не відновив своє право власності на квартиру, а тому відсутні підстави для її витребування, є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, ухвалою цього ж суду від 08 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду указану справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О А., ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, третя особа - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання недійсними правочинів задоволено. Визнано недійсною довіреність від 12 грудня 2003 року, видану ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_12, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О. А., зареєстровану в реєстрі за № 2422. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_12, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та ОСОБА_13 Повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2003 року в первісний стан. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_14, недійсним. Повернуто сторони за договором купівлі-продажу від 30 липня 2004 року в первісний стан. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_13, про визнання добросовісним набувачем відмовлено.

В мотивувальній частині цього рішення встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_6 поза їх волею. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 видали довіреність від 12 грудня 2003 року на ім'я ОСОБА_12, знаходячись у безпорадному стані, внаслідок систематичного споювання їх спиртними напоями та погроз застосувати фізичну розправу у випадку відмови у наданні довіреності на право розпорядження квартирою.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року скасовано в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_14 про визнання її добросовісним набувачем та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано ОСОБА_14 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 за угодою купівлі-продажу цієї квартири від 30 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В., за реєстровим № 2353у.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2009 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2009 року залишено без змін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року роз'яснено рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року та зазначено, що з моменту набрання ним законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власника квартири АДРЕСА_1.

При цьому рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06 червня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що зазначена квартира зареєстрована за іншими власниками: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2012 року, укладеного із ОСОБА_14 - продавцем цієї квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяли у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та визнання права власності на неї, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відмовлено з тих підстав, що позивачами невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки захист прав позивачів, як власників спірної квартири можливий із застосуванням механізму встановленого статтею 388 ЦК України, а не шляхом визнання угоди про її відчуження недійсною, оскільки позивачі не були сторонами оскаржуваного договору.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Судом першої інстанції правильно встановив, що позивач є співвласником спірної квартири та остання вибула із її володіння поза її волею, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року, яке набрало законної сили, що є підставою для її витребування від відповідачів. При цьому позивачу не потрібно оспорювати договір купівлі-продажу спірної квартири від 27 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяли у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідно до якого відбувся перехід права власності на квартиру, оскільки позивач не є стороною цього правочину, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та відповідні правовідносини сторін, а саме: що позивач є власником спірної квартири та остання вибула із її володіння поза її волею, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Проте висновки апеляційного суду, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними з поверненням сторін у попередній стан не дає підстав вважати, що власниками квартири на квітень 2012 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки вони не зареєстрували у встановленому законом порядку своє право власності на цю квартиру, а тому відсутні підстави вважати, що спірна квартира вибула з володіння позивача та третьої особи у 2012 році поза їх волею, є помилковими з огляду на наступне.

У відповідності до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року роз'яснено рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року та зазначено, що з моменту набранням рішення законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власника квартири АДРЕСА_1.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року набрало законної сили 09 квітня 2009 року, тобто з цього часу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були власниками квартири АДРЕСА_1.

На час укладення 27 квітня 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяли у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9, договору про купівлю у ОСОБА_14 спірної квартири, остання не була її власником, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року договір від 30 липня 2004 року, на підставі якого ОСОБА_14 набула у власність спірну квартиру, визнано недійсним, тому квартира перейшла у власність відповідачів ОСОБА_9 поза волею дійсних власників ОСОБА_6.

Наявність державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_14 на час укладення договору від 27 квітня 2012 року, при тому що правова підстава набуття права власності відпала (визнано недійсним договір), не свідчить про наявність права власності на квартиру у ОСОБА_14

Вищевикладене свідчить про те, що рішення апеляційного суду постановлено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

У відповідності до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик