Постанова

Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ

справа № 520/16806/15-ц

провадження № 61-31415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Одеська міська рада,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Цюри Т. В., Сидоренко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., про встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_8, після його смерті відкрилась спадщина.Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом вона звернулась із заявою до приватного нотаріуса, проте, у зв'язку із розбіжностями у написанні її прізвища та прізвища батька, а також через відсутність правовстановлюючих документів їй рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог та ухвали від 23 грудня 2016 року про залишення частини позовних вимог без розгляду, просила встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_8, померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідним батьком ОСОБА_4 та факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., про встановлення факту родинних відносин.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він не може прийняти спадщину, яка відкрилася після смерті його батька у зв'язку з розбіжністю у написанні прізвища.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_8, померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідним батьком ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1.Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою реєстрації померлого: АДРЕСА_2

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до якого ОСОБА_8є рідним батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позовОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що довідкою, виданою Органом самоорганізації населення «Золотий берег» від 29 липня 2015 року № 87, підтверджується факт проживання позивача із спадкодавцем ОСОБА_8

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині вимог про встановлення родинних відносин та зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що померлий ОСОБА_8 є їхнім батьком, а розбіжність у написанні прізвища пов'язана із неправильним перекладом цього прізвища з російської мови на українську.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив із того, що ОСОБА_4 надала суду належні та допустимі докази, що підтверджують факт її проживання із спадкодавцем ОСОБА_8 на день його смерті.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року, в якій просив скасувати зазначенні судові рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання з ОСОБА_8 на час відкриття спадщини та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував на те, що за адресою реєстрації померлого: АДРЕСА_2, позивач та ОСОБА_8 не проживали, оскільки спадкодавець ОСОБА_8 проживав постійно разом із дружиною ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1, а позивач проживала разом із чоловіком та дітьми за іншою адресою. Доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути довідка житлово-експлуатаційної організації, лише у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання. Суди не звернули уваги на те, що довідкою від 19 грудня 2016 року № 77 ЖБК «Малиновський 4», підтверджується факт постійного проживання померлого ОСОБА_8 разом з дружиною ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, суди не могли обґрунтовувати своє рішення показаннями особи, яка чітко не зазначила про підтвердження нею факту спільного проживання, та припустила про можливість мешкання за спірною адресою і інших осіб. Прощання з покійним проводилося за адресою: АДРЕСА_1, що логічно підтверджує факт проживання спадкодавця саме там. Прощання з покійним завжди організовується за місцем його фактичного проживання, а не реєстрації, якщо вони, звичайно, не збігаються. Наявність двох частин будинку, що між собою не мають проходу, повністю спростовує можливість визнання факту спільного проживання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 9407. Після його смерті відкрилась спадщина, а приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А. заведено спадкову справу за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 просила встановити факт постійного проживання із своїм батьком - ОСОБА_8 на час відкриття спадщини у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи спір у частині позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_4 зі своїм батьком ОСОБА_8, суди дослідили надану позивачем довідку видану ОСН «Золотий берег» від 29 липня 2015 року № 87 про те, що ОСОБА_4 проживала разом зі своїм батьком, надали їй оцінку та визнали належним та допустимим доказом у справі. При цьому суд апеляційної інстанції урахував відсутність доказів, які б підтверджували обставини, на які посилався ОСОБА_5, зокрема того, що позивач не проживала зі спадкодавцем.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 в касаційній скарзі висновків судів не спростовують. До того ж вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанції забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик