Ухвала

Іменем України

05 липня 2018 року

місто Київ

справа № 559/376/16-ц

провадження № 61-37811ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року у складі судді Ралець Р. В. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С. у цивільній справі за скаргою ОСОБА_4 на дії та рішення старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П.

Скарга обґрунтовувалась тим, що постановою про опис та арешт майна коштів боржника від 13 вересня 2017 року старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П. у виконавчому провадженні ВП № 54577043 з примусового виконання виконавчого листа № 559/376/16-ц, виданого Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 12 жовтня 2016 року, про стягнення з неї на користь ОСОБА_6 263 331, 67 грн, описано та накладено арешт на її майно: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 Відповідальним зберігачем описаного майна призначено ОСОБА_6, тобто стягувача, а не її сина, який знаходився у цей час вдома, тому дії та рішення старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П. вважає незаконними.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні скарги.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 05 червня 2018 року із застосуванням засобів поштового зв'язку, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

І. Одночасно у касаційній скарзі ОСОБА_4 просить поновити строк на касаційне оскарження, оскільки копію постанови Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року нею отримано 05 травня 2018 року, на підтвердження чого надала супровідний лист суду від 04 травня 2018 року.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів дають підстави для висновків, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин; тому суд, на підставі частини третьої статті 393 ЦПК України, поновлює його.

ІІ. Касаційна скарга обґрунтовується тим, що, на переконання заявника, дії та рішення старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П. порушують її права та є упередженими, суперечать положенням Закону України «Про виконавче провадження», суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права.

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень дають підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки, що за приписами частини другої статті 56, частини першої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. У Законі України «Про виконавче провадження» не міститься норма, яка б встановлювала пряму заборону щодо передачі арештованого майна на зберігання стягувачу, за таких обставин державний виконавець діяла в межах свої повноважень та відповідно до вимог Закону.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П. у межах виконавчого провадження № 54577043 з примусового виконання судового рішення згідно з виконавчим листом № 559/376/16-ц, виданим 12 жовтня 2016 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області, накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га розташовану в АДРЕСА_1 Відповідальним зберігачем описаного майна призначено стягувача у виконавчому провадженні - ОСОБА_6

Верховний Суд врахував, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів з примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» наведено обов'язки і права виконавців, обов'язковість вимог виконавців.

Згідно із пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом частин першої, другої та п'ятої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

За приписами частин першої, другої, третьої та четвертої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов'язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім'ї, вона може одержувати за зберігання майна винагороду, розмір та порядок виплати якої визначаються договором між зберігачем та виконавцем. Виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить норму, яка б встановлювала пряму заборону щодо передачі арештованого майна на зберігання стягувачу.

Зважаючи на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та застосовані до них норми матеріального права, Верховний Суд погодився з висновками судів про необґрунтованість доводів скарги ОСОБА_4

Постановлені судові рішення, їх зміст та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_4 на дії та рішення старшого державного виконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Бабич Л. П.відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик