ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2018 року м. Кропивницький

справа № 389/998/17

провадження № 22-ц/781/1091/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 квітня 2018 року у складі судді Берднікової Г.В. і

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5 ( т.1 а.с. 143, 159), та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, в порядку розподілу майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17.09.1988, який рішенням суду в листопаді 2015 року розірвано.

За час шлюбу сторонами побудовано будинок за АДРЕСА_1, а відтак позивач вважає, що має право на 1/2 частину цього будинку.

ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4 та просила: розділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність 1/2 частину фундаменту та льоху, а також 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку та господарсько-побутових будівель площею 0,25 га по АДРЕСА_2; визнати будинок з господарсько - побутовими будівлями за АДРЕСА_1, її окремою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в 1994 році сторони на ім'я ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 отримали земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,25 га.

За спільні кошти на вказаній земельній ділянці розпочали будівництво будинку, звели фундамент під будинок та льох.

Зазначене майно є їхньою з колишнім чоловіком спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між ними.

В 1995 році її батько за власні кошти придбав невеликий старий будинок за АДРЕСА_1.

При цьому, за договором купівлі-продажу за волею батька покупцем цього будинку виступила вона.

Цей старий будинок з часом було зруйновано і на його місці в 1998 році батьком за власні кошти та силами найманих робітників побудовано двоповерховий будинок з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 136,4 кв.м.

Кошти, за які батько здійснив будівництво будинку, були отримані ним від продажу належної йому на праві приватної власності однокімнатної квартири в м. Києві.

Вона з ОСОБА_4 доходів для зведення відповідного будинку не мали.

Крім того, з 2010 року сторони припинили спільне проживання, відповідач проживає окремо.

З того часу нею за власні кошти в будинку та на подвір'ї здійснено значні за вартістю невід'ємні поліпшення.

Ухвалою суду від 22.08.2017 обидва позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Знам'янського міськрайоного суду Кіровоградської області від 06 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що будівництво спірного будинку завершено під час перебування сторін у шлюбі і будинок зареєстровано на праві власності за відповідачем до припинення шлюбних відносин.

Проведення поточних ремонтних робіт після прийняття будинку в експлуатацію, набуття права власності на нього, та після припинення шлюбних відносин не змінює статусу будинку. Вимог про відшкодування витрат пов'язаних із проведенням ремонтних робіт ОСОБА_5 не заявляла.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову рішення суду мотивовано тим, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відомостей щодо видачі ОСОБА_4 відповідного державного акта на право власності на землю та щодо реєстрації права на землю немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував норми матеріального права, проігнорував норми сімейного законодавства і не дав належної оцінки наданим доказам.

Позивач будь-яких доказів про участь у будівництві будинку коштами та працею не надав. Будинок побудувала вона з її батьками, без фінансової участі та допомоги позивача.

ОСОБА_4 надав до суду відзив на апеляційну скаргу та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 17.09.1988 Суботцівською с/радою Знам'янського району Кіровоградської області, який розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області в листопаді 2015 року (т.1 а.с. 8).

Згідно договору купівлі-продажу від 26.05.1995 ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_7 жилий будинок глиноплетений, побілений, жилою площею 19,4 кв.м. по АДРЕСА_1.

За змістом вказаного договору надвірних будівель домоволодіння не має, будинок розташований на земельній ділянці Суботцівської сільської ради.

Продаж будинку вчинено за 25 000 000 крб., які продавець одержав від покупця при підписанні цього договору.

Договір посвідчено державним нотаріусом Знам'янської районної державної нотаріальної контори Цибульською Л.М. 26.05.1995 та зареєстровано в реєстрі за № 814.

В подальшому, зазначений будинок був зруйнований і на його місці побудовано новий будинок, який прийнято до експлуатації 19.02.2001 на підставі відповідного акту, затвердженого рішенням виконкому Суботцівської сільської ради народних депутатів № 9 від 22.02.2001.

Згідно вказаного акту забудову розпочато 10.07.1995 і завершено 30.09.2000.

На відповідній ділянці побудовано двоповерховий будинок, який складається із чотирьох кімнат, загальною площею забудови 101,7 кв.м., житловою - 70,9 кв.м.

На підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок виданого Суботцівською сільською радою від 23.02.2001, вказаний будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_5.

Згідно зведеного акту вартості будівель і споруд станом на 22.01.2001 дійсна вартість домоволодіння складає 46 910 грн. Вказане домогосподарство включене до погосподарського обліку в 1998 році (а.с. 125-133).

Також судом встановлено, що рішенням Суботцівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області від 21.11.1996 року № 91 «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_4 безкоштовно у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,32 га з них: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,25 га та ведення особистого селянського господарства 0,07 га в АДРЕСА_2 з наступною видачею державного акта на право власності на землю.

На забудову земельної ділянки по вул. Квітневій виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_4 виготовлено будівельний паспорт (а.с. 52-54), в якому міститься дозвіл № 87/94 на індивідуальне житлове будівництво від 21.07.1996 року, схематичний план забудови.

При цьому, за інформацією ЗРКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2017 № 186 та ЗМКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2017 № 445, технічна документація на вказане домоволодіння не виготовлялась, реєстрація права власності на нерухоме майно не проводилась (а.с. 77). Будь-яких доказів щодо зведення та наявності на земельній ділянці будівель чи споруд, про фактичний стан такої нерухомості до матеріалів справи не долучено.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_5 виходячи з наступного.

За приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Відповідно до статтей 22, 24 КпШС України (які були чинними на час набуття права власності на спірний будинок), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_5 зазначала, що будинок АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, оскільки будинок придбаний і в подальшому на його місці збудований новий будинок за кошти, що належали їй особисто, та за кошти її батьків.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 надала копію договору купівлі-продажу від 18.10.1983, за яким ОСОБА_9 продав належний йому будинок в смт. Устинівка Кіровоградської області за 11045 руб. (т.1 а.с. 164-165), копію договору купівлі-продажу квартири від 07.07.1998 , за яким ОСОБА_9 продав належну йому квартиру в місті Києві за 25 420 грн. (т.1 а.с. 56), одержання батьком вихідної допомоги при звільненні в сумі 5000 крб. в 1991 році (т.1 а.с. 162).

Також надала докази на підтвердження факту придбання нею та її батьком ОСОБА_9 впродовж строку зведення нового будинку будівельних матеріалів (т.1 а.с. 189-195, 198-211).

Однак, надані ОСОБА_5 докази не підтверджують факту, що кошти, за які придбано спірний будинок і в подальшому будівельні матеріали з метою зведення нового будинку, належали особисто їй.

Доказів того, що батько ОСОБА_5 - ОСОБА_9 отримавши кошти від продажу будинку та квартири та отримавши вихідну допомогу при звільненні подарував їх дочці ОСОБА_5, а та придбала на них будинок, а потім будівельні матеріали для будівництва нового будинку, суду не надано, а надані вищезазначені докази є лише припущенням.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Наданий суду договір дарування, за яким ОСОБА_9 подарував дочці ОСОБА_5 5000 крб. ( т.1 а.с. 163) отриманих ним від продажу будинку в смт. Устинівка в 1983 році не є належним доказом, що за вказані кошти був придбаний спірний будинок, оскільки ці кошти були подаровані задовго до придбання спірного будинку.

Придбання батьком відповідача будівельних матеріалів й прийняття ним участі у будівництві не має значення при вирішенні даного спору щодо поділу майна між колишнім подружжям.

Кошти батьків, за відсутності доказів передачі їх в дарунок відповідачу або іншим чином, що виключає їх віднесення до спільної сумісної власності подружжя, не надає їм статусу таких, що належали особисто ОСОБА_5

Доводи ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 не довів джерело набуття коштів, достатніх для придбання та здійснення будівництва будинку АДРЕСА_1, щоб його вважати спільним майном подружжя, є неприйнятними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону про презумпцію спільності майна подружжя, в силу якої зворотнє доводить особа, яка вважає, що майно не є спільною сумісною власністю.

Висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову є законними та обґрунтованими.

В зустрічному позові ОСОБА_5 просила визнати спірний будинок її особистою приватною власністю, зазначаючи, що з 2010 року (з часу окремого проживання сторін) нею здійснено ряд невід'ємних поліпшень, внаслідок яких вартість будинку значно збільшилась, фактично було здійснено капітальний ремонт будинку.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 надала акт опису невід'ємних поліпшень будинку від 19.08.2017, згідно з 2010 року в спірному будинку виконано косметичний ремонт: оштукатурені стіни, поклеєно шпалери, пофарбовано підлогу, облаштовано натяжну стелю, встановлено металопластикові вікна, замінено вимикачі та розетки, змінено газову автоматику та встановлено новий насос для системи опалення, збудовано димар і т.п.

Крім цього, проведено певні облаштування на подвір'ї (т.1 а.с. 166).

Також документи, які підтверджують придбання будівельних матеріалів та оплату відповідних будівельних робіт (т.1 а.с. 166-188, 196-197, 212-223,239-246).

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Будівництво спірного будинку АДРЕСА_1 було завершено під час перебування сторін у шлюбі і будинок зареєстровано на праві власності за відповідачем до припинення шлюбних відносин.

Проведення поточних ремонтних робіт після прийняття будинку в експлуатацію, набуття права власності на нього, та після припинення шлюбних відносин не змінює статусу будинку.

З огляду на викладене немає підстав для визнання спірного будинку особистою власністю ОСОБА_5

Не підлягають задоволенню і зустрічні позовні вимоги про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину фундаменту та льоху збудованих на земельній ділянці по АДРЕСА_2, з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Матеріалами справи підвтерджується, що на забудову земельної ділянки по вул. Квітневій, б/н, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_4 виготовлено будівельний паспорт ( т.1 а.с. 52-54), в якому міститься дозвіл № 87/94 на індивідуальне житлове будівництво від 21.07.1996 року, схематичний план забудови.

При цьому, за інформацією ЗРКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2017 № 186 та ЗМКП «Бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2017 № 445, технічна документація на вказане домоволодіння не виготовлялась, реєстрація права власності на нерухоме майно не проводилась (а.с. 77).

Будь-яких доказів щодо зведення та наявності на земельній ділянці будівель чи споруд, про фактичний стан такої нерухомості до матеріалів справи не долучено.

За таких обставин задоволення зустрічних позовних вимог у відповідній частині є не можливим.

Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування будинку та господарсько-побутових будівель площею 0,25 га по АДРЕСА_2, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги, з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Суботцівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області від 21.11.1996 № 91 «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_4 безкоштовно у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,32 га з них: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельта споруд 0,25 га та ведення особистого селянського господарства 0,07 га в АДРЕСА_2 з наступною видачею державного акта на право власності на землю.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Як роз'яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Крім того, даних про те, що ОСОБА_4 оформив у встановленому законом порядку право власності на надану йому земельну ділянку під будівництво, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене підстав для визнання за ОСОБА_5 право власності на ? частині земельної ділянки немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права або порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді А.М.Головань

О.Л.Карпенко