22-ц/775/403/2018(м)
Головуючий у І інстанції Васильченко О.Г.
Єдиний унікальний номер 263/7338/17
Номер провадження 22ц/775/403/2018(м)
Категорія 43 Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лопатіної М.Ю.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року ухвалене в м. Маріуполі у справі за позовом Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, з участю третіх осіб комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» та Відділу у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява вмотивована тим, що на підставі ордеру №003634 від 01 вересня 2003 року, виданого Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, відповідачу ОСОБА_2 на сім'ю із трьох осіб, яка складалася із дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 надана квартира АДРЕСА_1 як службове житло. Ордер видано ЖКП «Житло «Центр» на підставі рішення Виконкому Маріупольської міської ради №333 від 20.08.2003р. «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення». Станом на 12 січня 2017 року у спірній квартирі зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_2 - квартиронаймач, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_7 - брат дружини. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 27 лютого 2017 р. встановлено, що у спірній квартирі ніхто не проживає приблизно з січня 2016 року. В квартирі відключено газ, воду та електроенергію. Крім того, станом на лютий 2017 р. існує заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг: за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території - 6253,88 грн.; КП «Комунальник» - 1526,94 грн.; КП «МПУ ВКХ» - 90,98 грн.; ККП «Маріупольтепломережа» - 12029,39 грн. У зв'язку з тим, що на даний час відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працюють на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачують комунальні послуги та не забезпечують належне утримання квартири просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - службовою квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про відсутність у нього права користування житлом у зв'язку з тим, що він не знаходиться у трудових відносинах із ЖКП «Житло «Центр» не ґрунтуються на положеннях житлового законодавства. Вважає, що він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог ст. 125 ЖК УРСР. Лист директора ЖКП «Житло Центр» № 395 від 23 лютого 2017 року про те, що ОСОБА_2 працював на підприємстві з 23 жовтня 2012 року по 16 листопада 2012 року не відповідає дійсності, оскільки це спростовується довідкою ЖКП «Житло «Центр», відповідно до якої він працював на підприємстві до 26 травня 2005 року, однак наказ про прийняття на роботу втрачено через пожежу, а також сам факт отримання ним у 2003 році ордеру від ЖКП «Житло Центр» на службове житло також підтверджує, що в 2003 році він працював на підприємстві. Також зазначає, що акт обстеження житлового приміщення, на який послався суд першої інстанції як на підставу для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було складено некоректно. Крім того, суд не прийняв до уваги той факт, що в службовій квартирі зареєстровані неповнолітні діти. Вказує, що він розірвав шлюб із ОСОБА_3 та станом на дату ухвалення заочного рішення суду вона мала статус одинокої матері, що відповідно до ст. 125 ЖК УРСР не дає можливості її виселення із неповнолітніми дітьми з житлового приміщення. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відсутність в квартирі певних комунікацій, про що було встановлено в акті обстеження від 27 лютого 2017 року, і стало причиною непроживання їх сім'ї взимку. Крім того, розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без його участі, його належним чином про розгляд справи не було повідомлено.

24 травня 2018 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 Посилався на ті ж підстави, що і ОСОБА_2, просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

У своєму відзиву на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Маріупольської міської ради просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а заочне рішення суду без змін. Зазначали, що відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів наявності у нього 10-річного стажу роботи в ЖКП «Житло «Центр» що надало б йому право на проживання в службовому приміщенні після припинення трудових відносин із підприємством. Щодо посилання відповідача ОСОБА_2 про безпідставне виселення неповнолітніх дітей зазначають, що вони звернулися до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а не про виселення і рішення суду стосується втрати права користування житловим приміщенням, а не виселення. Тому ці посилання не стосуються суті справи. На час слухання справи відповідачі не проживали у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працювали на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачували комунальні послуги та не забезпечували належне утримання квартири, яке відповідає санітарним та технічним вимогам. Розгляд справи просили провести без участі їх представника.

Від відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 по електронній пошті надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності у зв'язку із знаходженням на лікуванні.

Від служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Просили ухвалити рішення виключно з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Представник третьої особи комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином судовою повісткою (а.с. 223), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_6 та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_8, які просили скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №003634 від 01 вересня 2003 року, виданого Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, відповідачу ОСОБА_2 на сім'ю із трьох осіб, яка складалася із дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 надана квартира АДРЕСА_1 як службове житло. Ордер видано ЖКП «Житло «Центр» на підставі рішення Виконкому Маріупольської міської ради №333 від 20.08.2003р. «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення».

Із копії особового рахунку № 1810 від 12 січня 2017 р. та довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг № 29.3/135131 від 05 жовтня 2017 року вбачається, що у спірній квартирі зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_2 - квартиронаймач, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_7 - брат дружини.

Актом обстеження житлового приміщення від 27 лютого 2017 р. встановлено, що у спірній квартирі ніхто не проживає приблизно з січня 2016 року. У квартирі відключено газ, воду та електроенергію. Крім того, станом на лютий 2017 р. у відповідачів існує заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг: за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території - 6253,88 грн.; КП «Комунальник» - 1526,94 грн.; КП «МПУ ВКХ» - 90,98 грн.; ККП «Маріупольтепломережа» - 12029,39 грн.

Відповідно до листа ЖКП «Житло «Центр» від 23 лютого 2017 р. за № 395 ОСОБА_2 працював на підприємстві з 23 жовтня 2012 р. по 16 листопада 2012 р., ОСОБА_3 на підприємстві не працювала. Підприємство із позовом про виселення сім'ї ОСОБА_3 не зверталося.

Згідно із довідкою Департаменту міського майна Маріупольської міської ради № 36-56511-36.1 від 28 вересня 2017 року квартира АДРЕСА_1 виділена ЖКП «Житло «Центр» та включена до числа службової житлової площі підприємства відповідно до п. 3 рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №332 від 20.08.2003р. «Про розподіл квартир первинного та повторного заселення». Рішення про переведення із службової в ордерну вищевказаної квартири не приймалося.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на ст. ст. 71, 72, 124 ЖК України зазначивши, що оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працюють на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачують комунальні послуги та не забезпечують належне утримання квартири, яке відповідає санітарним та технічним вимогам, то вони втратили право користування житловим приміщенням - службовою квартирою АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 6 цього Кодексу жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР).

За правилом ст. 124 цього Кодексу робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, установивши, що спірна квартира має статус службового приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється також положення ст. 71 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Право користування службовим приміщенням члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково одночасно застосував дві норми житлового законодавства, що регулюють різні житлові правовідносини, а саме ст. 124 ЖК УРСР, яка передбачає підстави для виселення зі службових житлових приміщень без надання іншого жилого приміщення та ст. 71, 72 ЖК УРСР, яка передбачає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є неприпустимим.

Крім того, до осіб, які користуються службовим жилим приміщенням, правила ст. 71 ЖК УРСР не застосовуються.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЖК щодо користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення (крім зазначених у цій та деяких інших статтях ЖК), у тому числі правила ст. 64 ЖК про права й обов'язки членів сім'ї наймача і ст. 109 ЖК про те, що виселення із займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду допускається лише з підстав, установлених законом.

Крім випадків, передбачених статтями 110, 111, 112, 116, 117 ЖК, наймач службового жилого приміщення і члени його сім'ї можуть бути виселені з цього приміщення тільки в разі припинення трудових відносин, у зв'язку з якими воно надавалося (статті 124, 125 ЖК).

03 липня 2018 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій він зазначає, що позовна заява подана 16 червня 2017 року, хоча право на звернення до суду виникло у позивача 23 жовтня 2012 року (дата його звільнення з підприємства), тобто позивачем пропущений строк позовної давності. Крім того, розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без його участі, його належним чином про розгляд справи не було повідомлено, з огляду на що він не мав можливості скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності в суді першої інстанції до винесення ним рішення.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З листа ЖКП «Житло «Центр» від 23 лютого 2017 р. за № 395 вбачається, що ОСОБА_2 працював на підприємстві з 23 жовтня 2012 р. по 16 листопада 2012 р.

Таким чином, оскільки право на звернення до суду із позовом виникло у позивача після звільнення ОСОБА_2 з роботи - з 16 листопада 2012 року, трирічний строк звернення до суду сплив 16 листопада 2015 року.

Із заявою про поновлення строку позовної давності позивач не звертався.

Разом з тим, аналізуючи застосування апеляційним судом статті 267 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанцій, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі викликалися в судове засідання, призначене на 22 серпня 2017 року через оголошення у пресі, проте 22 серпня 2017 року розгляд справи було відкладено до 10 жовтня 2017 року. Про судове засідання, призначене на 10 жовтня 2017 року відповідачі не були повідомлені, доказів вручення судових повісток в не має.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові у справі № 14-59цс18 від 17 квітня 2018 року.

Отже, за таких обставин апеляційний суд приходить до висновків про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову в зв'язку з тим, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду та не надав доказів поважності причин його пропуску.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 липня 2018 року.

Судді В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева