Справа № 161/9409/17
Провадження № 2/161/51/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

16.06.2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що він є фізичною особою-підприємцем з 2010 року, займається підприємницькою діяльністю, офіційно сплачує всі, визначені законом, податки та збори. Крім того, він є депутатом Луцької міської ради (фракції «БПП-Солідарність»), а до 31 травня 2017 року був головою комісії підприємництва Луцької міської ради. 30.05.2017 року відповідач на своїй соціальній сторінці в мережі «Фейсбук» розповсюдив щодо нього недостовірну інформацію, наступного змісту: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва». Розповсюдивши щодо нього недостовірну, негативну інформацію відповідач ОСОБА_4 порушив його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач неправомірно та безпідставно звинуватив його: у продажі фальсифікованих спиртогорілчаних виробів; в ухиленні від сплати податків; у розкраданні бюджету. Наступного дня після офіційного звинувачення його відповідачем на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», а саме 31.05.2017 року, користуючись своїм службовим становищем відповідач ОСОБА_4 поставив на розгляд комісії підприємництва Луцької міської ради питання про припинення його (ОСОБА_3К.) повноважень як голови вказаної комісії. В результаті комісією було прийнято рішення про припинення його повноважень та призначено нового голову. Під час розгляду даного питання на сесії Луцької міської ради на його (позивача) запитання відповідач повідомив, що йому відомі відео та фото матеріали, а збирання доказів має забезпечувати прокуратура та МВС, тим самим підтвердив своє звинувачення у сесійній залі, проігнорувавши його право на презумпцію невинуватості. У звязку з наведеним він має право на спростування недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_4 Крім того, своїми діями відповідач спричинив йому моральні страждання, які виразилися у поганому самопочутті, порушенні сну та моральному пригніченні Внаслідок протиправної поведінки відповідача було принижено його честь, гідність та ділову репутацію. Протиправне поширення недостовірної негативної інформації відносно нього призвело до ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя, вплинуло на його позитивну ділову репутацію як підприємця та громадського діяча, знизилася оцінка його професійних якостей третіми особами. Після поширення вказаної вище інформації відповідачем, частина друзів та контрагентів відвернулася від нього, з сумнівом почали ставитися до нього та його діяльності. Просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_3, інформацію, поширену ОСОБА_6 на своїй сторінці в мережі «Фейсбук», а саме: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва»; зобовязати відповідача ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію, поширену на його соціальній сторінці в мережі «Фейсбук», шляхом розміщення на його сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію наступного змісту: «ОСОБА_7, підприємець, депутат Луцької міської ради та Голова фракції «БПП-Солідарність», - не займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, вчасно та в повному обсязі сплачує податки та не має відношення щодо крадіжок коштів з бюджету»; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної школи 25000 грн., а також понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2017 року у даній справі за клопотанням представника відповідача була призначена судово-лінгвістична експертиза.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно 30.05.2017 року відповідач ОСОБА_4 на своїй соціальній сторінці в мережі «Фейсбук» розмістив інформацію наступного змісту: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва». Вказана інформація містить власну позицію відповідача і є оціночним судженням. Розмістивши на своїй сторінці вказану інформацію відповідач скористався правом на свободу висловлювання власної думки. Стверджуючи, що позивач здійснює торгівлю фальсифікованими спиртогорілчаними виробами, відповідач мав на увазі, що підприємство, співвласником якого є ОСОБА_3, торгує горілкою з акцизними марками, які виготовлені не на поліграфкомбінаті «Україна». Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» Інтернет це всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно повязана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4, станом на 30.05.2017 року та на час звернення позивача з даним позовом до суду, в системі Інтернет мав соціальну сторінку в мережі «Фейсбук».

30.05.2017 року відповідачем ОСОБА_4 на вказаній соціальній сторінці була розміщена інформація наступного змісту: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва» (а.с. 6).

Представник відповідача в судовому засіданні 05.09.2017 року визнав, що соціальна сторінка в мережі «Фейсбук», на якій розміщено оспорювань позивачем інформацію, дійсно належить відповідачу ОСОБА_4 і вказана інформація розміщена саме відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованного сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, наведені вище обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони представником відповідача визнані, підстав ставити під сумнів достовірність вказаних обставин та добровільність їх визнання стороною відповідача у суду немає.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до вимог ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі і своєї ділової репутації.

Відповідно до роз'яснення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1 ( далі - постанова Пленуму ВСУ № 1), під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, при вирішені питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

З висновку судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 20979/17-39 від 21.03.2017 року (а.с. 72-76) слідує, що висловлювання ОСОБА_4: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва» в контексті всього інформаційного повідомлення, розміщеного на його особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» є інформацію негативного характеру, що передбачає можливість верифікації, тобто перевірки на відповідність дійсності, а тому є фактичним твердженням а не оціночним судженням.

З огляду на викладене суд вважає, що інформація, яку оспорює позивач, є фактичним твердженням, оскільки містить фактичні дані, істинність яких може бути перевірена.

Відповідно до ч. 1 п.15 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності і ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд також вважає, що факт поширення такої інформації відповідачем знайшов своє об»єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи.

Так, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, допитані в судовому засіданні, суду пояснили, що 30.05.2017 року на соціальній сторінці ОСОБА_4, який на той час був секретарем Луцької міської ради, прочитали інформацію наступного змісту: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва». До цього посту ОСОБА_4 інформації подібного змісту в мережі Інтернет не було.

Обєктивних підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідками, у суду не має. Будь-які дані, які б свідчили про зацікавленість свідків у результаті розгляду даної справи, у суду відсутні.

Таким чином, розмістивши на своїй соціальній сторінці в мережі «Фейсбук» відповідач поширив недостовірну негативну інформацію щодо позивача ОСОБА_3, оскільки довів її до відома більше ніж однієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як слідує з роз»ясень, наданих в п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності і ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

На підтвердження достовірності інформації про те, що ОСОБА_3 здійснюється торгівля фальсифікованими спиртогорілчаними виробами, представником відповідача було надано висновок експертного дослідження № 13 від 24.03.2017 року, проведеного Волинським НДЕКЦ МВС України за заявою ОСОБА_10 (а.с. 29-31) та заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

З вказаного експертного висновку слідує, що надані на дослідження марки акцизного податку для алкогольних напоїв, крім виноробної продукції (лікеро-горілчана продукція) вітчизняного виробництва за номерами: 16 АААГ 000543 (03/16 21,160 грн.) та 16 АААЕ 000795 (03/16 21,160 грн.) не відповідають аналогічним, що знаходяться в офіційному обігу.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду пояснила, що вона є журналістом. В рамках журналістського розслідування в травні 2017 року вона зробила закупку горілки в магазині «Гроно», розташованому по вул. Б. Хмельницького в м. Луцьку. Вказаний магазин здійснює реалізації спиртно-горілчаних виробів ТзОВ «Полісся Трейд», власником якого є ОСОБА_3 Потім вона зняла акцизні марки з пляшок горілки та відправила їх на експертизу до Волинського НДЕКЦ МВС України. Експертиза дала висновок про те, що акцизні марки є підробленими.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні надав пояснення по суті аналогічні показанням свідка ОСОБА_10

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. фальсифікована продукція - це продукція, виготовлена з порушенням технології або неправомірним використанням знака для товарів та послуг, чи копіюванням форми, Упаковки, зовнішнього оформлення, а так само неправомірним відтворенням товару іншої особи.

Відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» фальсифікація алкогольних напоїв та тютюнових виробів - це умисне, з корисливою метою виготовлення алкогольних напоїв та тютюнових виробів з порушенням технології чи з неправомірним використанням знака для товарів і послуг, чи копіюванням форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само прямим відтворенням товару іншого підприємця з самовільним використанням його імені.

Суд вважає, що стороною відповідача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивачем або належним йому підприємством, здійснюється торгівля фальсифікованими (у розумінні визначення, наданого чинним законодавством України) спиртогорілчаними виробами. Надані відповідачем та його представником докази такої інформації не містять.

ОСОБА_5 стосується іншої інформації, поширеної відповідачем ОСОБА_4, то жодних доказів на підтвердження її достовірності відповідачем та його представником суду не надано.

Згідно п. 21 вказаної Постанови ВСУ № 1 при вирішенні справ про захист ї гідності, честі чи ділової репутації публічних осіб суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_12 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_13 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Поширена відповідачаем інформація стосується позивача ОСОБА_3 який є депутатом Луцької міської ради, публічною особою, відомою в м. Луцьк.

Відповідач ОСОБА_4 є депутатом Луцької міської ради, на час розповсюдження оспорюваної інформації займав посаду секретаря Луцької міської ради.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися, зокрема, таких правил депутатської етики: керуватися у своїй діяльності та поведінці загальновизнаними принципами порядності, честі і гідності; не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно окремих депутатів місцевих рад, про що зазначено в ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_4 30.05.2017 року на його соціальній сторінці в мережі Фейсбук», є недостовірною, негативною, такою, що принижує та порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_3 в очах оточуючих - громадськості, виборців та читачів соціальних мереж. Поширена відповідачем інформація створює у оточуючих викривлене уявлення про діяльність ОСОБА_3 як депутата міської ради та враження про неетичну, протиправну поведінку позивача в суспільному та політичному житті.

Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім»ї та вимагати права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд вважає доведеним, що дії відповідача ОСОБА_4, у даному випадку, були неправомірними і цими неправомірними діями позивачу було завдано моральну шкоду.

Завдана позивачу моральна шкода полягає в тому, що шляхом розповсюдження відповідачем негативної недостовірної інформації відносно позивача, честь, гідність та ділова репутація останнього були принижені, у звязку з чим позивач зазнав моральних переживань.

Між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди, є причинно-наслідковий звязок.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру завданих позивачу моральних страждань, що були викликані діями відповідача ОСОБА_4

Проте, суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, є завищеним, у ході судового розгляду у заявленому ним розмірі належними та допустимим доказами не доведений, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди, стягнений на користь позивача, відповідає принципам поміркованості, розумності та справедливості.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю.

Як слідує з ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз'ясненнями, викладеними у п.п. 3, 25 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року, якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту.

За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене.

Позивач просить суд зобовязати відповідача ОСОБА_4 спростувати поширену ним негативну недостовірну інформацію шляхом розміщення на соціальній сторінці останнього інформації наступного змісту: «ОСОБА_7, підприємець, депутат Луцької міської ради та Голова фракції «БПП-Солідарність», - не займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, вчасно та в повному обсязі сплачує податки та не має відношення щодо крадіжок коштів з бюджету».

Проте, суд вважає, що у задоволенні цих позовних вимог позивача ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки зобовязання відповідача розмістити на своїй соціальний сторінці інформацію саме такого змісту не сприяє ефективному захисту відновлення порушеного права, не відповідає вимогам закону і буде порушенням судом принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з двома вимогами немайнового характеру - про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію та про зобовязання відповідача спростувати вказану інформацію, за кожну з яких сплатив судовий збір в сумі 640 грн., а також з позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, за яку сплатив судовий збір в сумі 1600 грн. ( 1,5 % ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а всього 2880 грн. (а.с. 1).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладають у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки позовні вимоги позивач а були задоволені частково, то пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 960 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст.ст. 16, 23, 270, 275, 277, 280 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77-81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_14 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_3, інформацію, поширену ОСОБА_6 на своїй сторінці в мережі «Фейсбук», а саме: «ОСОБА_5 ОСОБА_3, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5000 (пять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору сумі 960 (дев»ятьсот шістьдесят) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за необгрнутованністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 16 липня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_15