ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 201/11354/15-ц

провадження № 61-2408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2016 року, ухвалене у складі колегії суддів: Григорченка Е. І., Каратаєвої Л. О., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди та повернення майна.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 1 квітня 2014 року між нею (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди № 2, відповідно до якого орендодавець передає в строкове користування столові прибори, посуд, приладдя, меблі, побутову техніку, обладнання, а орендар приймає майно та використовує його за цільовим призначенням виключно та в межах нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1. Згідно з пунктом 6.2 договору оренди строк оренди починається з дати підписання сторонами акта приймання-передання майна (4 квітня 2014 року) та закінчується 1 квітня 2017 року.

Орендарем не виконані вимоги договору оренди щодо страхування майна, вона систематично не дотримувалася вказівок орендодавця щодо порядку використання майна та погіршувала його стан. У зв'язку з цим на адресу відповідача направлено повідомлення від 3 липня 2015 про дострокове розірвання договору оренди та повернення майна. Відповідь позивач не отримала.

На підставі викладеного позивач просила розірвати договір оренди та зобов'язати відповідача повернути майно, визначене відповідно до умов договору оренди.

Рішенням Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року, ухваленим у складі судді Батманової В. В., позов задоволено. Розірвано договір оренди № 2, укладений 1 квітня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Зобов'язано ОСОБА_5 повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 майно, визначене відповідно до умов договору оренди № 2 від 1 квітня 2014 року. Стягнено з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 487 грн 20 коп.

Суд мотивував своє рішення тим, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди (невиконання вимог договору про страхування орендованого майна, порушення порядку використання майна та погіршення його стану), наявні підстави для його розірвання та зобов'язання відповідача повернути позивачу передане в оренду майно.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 Рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року скасовано в частині повернення майна та стягнення судових витрат і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 у задоволенні вимог до ОСОБА_5 про зобов'язання повернути майно.

Суд мотивував своє рішення ненаданням позивачем доказів, які б підтверджували, що все майно, зазначене в акті приймання-передачі орендарю майна, відповідач позивачу не повернув.

У листопаді 2016 року представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернулася з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог статей 57, 60, 212, 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення орендованого майна на підставі припущень та документів, які відсутні у справі та які не досліджувалися судом, а також на підставі неналежних доказів, які не містять інформації щодо предмета доказування.

Зокрема, апеляційний суд, вказуючи на недоведеність неповернення майна, обґрунтував своє рішення договором оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську від 15 травня 2015 року, укладеним між ОСОБА_7 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 Заявник вказує, що вказаний договір не має відношення до переданого відповідачу в оренду рухомого майна і укладений між особами, які не є сторонами у справі.

Крім того, апеляційний суд у рішенні послався на пояснення представника відповідача про те, що відповідно до акта приймання-передачі від 1 червня 2015 року вилучене на підставі ухвали судді-слідчого майно, зазначене у додатку № 1 до договору оренди № 2 від 1 квітня 2014 року, 1 червня 2015 року передано ОСОБА_8 Заявник вказує, що документи, на які посилався представник відповідача, апеляційним судом до матеріалів справи не долучені і, відповідно, не досліджувались.

Ухваливши рішення про відмову у поверненні позивачу орендованого майна, апеляційний суд, на думку заявника, порушив статтю 41 Конституції України, статті 509, 526, 530, 610, 612 ЦК України та позбавив позивача права користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою відкрито ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Судами встановлено, що 1 квітня 2014 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендодавцем) та ОСОБА_5 (орендарем) укладено договір оренди № 2, відповідно до якого орендодавець передає в строкове користування столові прибори, посуд, приладдя, меблі, побутову техніку, обладнання, а орендар приймає майно та використовує його за цільовим призначенням виключно та в межах нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1.

На виконання умов договору оренди сторонами підписано акти приймання-передачі майна від 4 квітня 2014 року (додаток № 1 та додаток № 1/1 до договору), згідно з якими загальна вартість майна, що передається в оренду, становить 814 294 грн 03 коп.

Відповідно до пункту 3.3 договору орендар зобов'язаний використовувати майно на умовах, визначених договором оренди; своєчасно за власні кошти застрахувати майно на користь орендодавця; підтримувати майно в технічно справному стані; самостійно або на вимогу орендодавця власними коштами забезпечити підтримання майна у стані, не гіршому ніж на дату укладення договору; після закінчення строку договору або після його дострокового розірвання не пізніше 5 календарних днів в повному обсязі повернути майно орендодавцю в технічно справному стані на підставі акта передавання-приймання, який підписується сторонами.

Згідно з пунктом 6.2 договору оренди строк оренди починається з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна в оренду та закінчується 1 квітня 2017 року.

Пунктом 6.7 договору передбачено, що орендодавець має право достроково розірвати договір оренди в односторонньому порядку шляхом надання письмового повідомлення за п'ять календарних днів до дати розірвання договору у випадку, якщо орендар використовує майно всупереч його функціонального призначення, дозволеному використанню та умовам договору; орендар заборгував сплату будь-яких платежів за договором оренди більш ніж на один місяць або ж не виконав свої зобов'язання щодо страхування майна, встановлені пунктом 4.1 договору оренди; орендар систематично не дотримується правил, інструкцій і вказівок, виданих орендодавцем щодо порядку використання майна. Відповідно до пункту 6.8 договору у випадках одностороннього розірвання договору орендодавцем з викладених підстав договір буде розірвано через десять календарних днів після відправлення відповідного повідомлення орендодавцем на юридичну адресу орендаря, якщо орендар не виправив допущені порушення протягом вказаного строку. Орендар зобов'язаний повернути майно протягом десятикалендарних днів з дати розірвання договору оренди.

Всупереч вимогам договору орендарем не виконані вимоги про страхування майна та орендар систематично не дотримується вказівок орендодавця щодо порядку використання майна, погіршує його стан.

Орендодавцем на адресу орендаря 6 липня 2015 року направлено повідомлення від 3 липня 2015 року про дострокове розірвання договору оренди та повернення орендованого майна. Відповіді щодо вказаного повідомлення позивачем не отримано.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України у тій же редакції встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказуючи на недоведеність позивачем невиконання відповідачем обов'язку щодо повернення всього орендованого майна, апеляційний суд у рішенні послався на пояснення представника відповідача про те, що відповідно до акта приймання-передачі від 1 червня 2015 року вилучене на підставі ухвали судді-слідчого майно, зазначене у додатку № 1 до договору оренди № 2 від 1 квітня 2014 року, 1 червня 2015 року передано ОСОБА_8

Проте пояснення представника відповідача не є доказом у розумінні статті 57 ЦПК України у відповідній редакції, оскільки представник відповідача не допитувався як свідок.

Письмові докази, на які посилався представник відповідача (акт приймання-передачі від 1 червня 2015 року, ухвала судді-слідчого), в матеріалах справи відсутні та апеляційним судом не досліджувались. З журналу судового засідання від 6 жовтня 2016 року вбачається, що представником відповідача заявлялося клопотання про приєднання до матеріалів справи копій документів з кримінального провадження № 0001994, в тому числі й акту приймання-передачі майна від 1 червня 2015 року, проте апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що вказані документи складені після ухвалення рішення суду першої інстанції від 12 листопада 2015 року та не завірені належним чином.

Також апеляційний суд у порушення вимог статті 60 ЦПК України у тій же редакції поклав на позивача обов'язок доведення невиконання відповідачем зобов'язань щодо повернення орендованого майна, в той час як позивачем доведено передачу орендованого майна відповідачу на підставі актів приймання-передачі, а відповідач зобов'язаний довести повернення цього майна позивачеві.

Оскільки апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів, суд касаційної інстанції задовольняє касаційну скаргу позивача частково, скасовує рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2016 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції передає справу на новий розгляд підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний