Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 756/9791/15-ц

провадження № 61-12963св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у складі судді Камбулова Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), посилаючись на те, що 18 лютого 2015 року на перехресті вулиці Уманської та бульвару Чоколівського в місті Києві з вини відповідача, який керував автомобілем марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль марки «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні ДТП. Вартість відновлювального ремонту належного їй транспортного засобу становить 403 575 грн 07 коп., вартість завданого збитку - 241 718 грн 40 коп., а вартість пошкодженого колісного транспортного засобу (далі - КТЗ) - 101 811 грн 79 коп. На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «УТСК») на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/539903. Виходячи з викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 107 373 грн 34 коп., з яких: 95 415 грн 82 коп. - шкода, завдана внаслідок ДТП, 3 960 грн 38 коп. - три проценти річних, 7 997 грн 14 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року, з урахуванням виправленої ухвалою цього ж суду від 26 грудня 2016 року описки, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107 373 грн 34 коп., що складається: із шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 95 415 грн 82 коп., трьох процентів річних у розмірі 3 960 грн 38 коп., інфляційних втрат у розмірі 7 997 грн 14 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не зобов'язана звертатися до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, з вимогою про виплату страхового відшкодування, та мала законне право пред'явити свої вимоги безпосередньо до відповідача. Крім того, позивач зменшила розмір майнової шкоди, завданої їй пошкодженням автомобіля, на суму, в межах якої має нести відповідальність страхова компанія. Грошове зобов'язання може виникати не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту завдання майнової шкоди іншій особі. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року, а справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не був повідомлений про дату, час та місце огляду пошкодженого автомобіля. Судово-технічна експертиза була проведена необ'єктивно, оскільки експерт безпосередньо не оглядав транспортний засіб. Справа про адміністративне правопорушення не була долучена до матеріалів цивільної справи. Суди безпідставно стягнули з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 27 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 березня 2018 року справу № 756/9791/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Судами встановлено, що 18 лютого 2015 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_1, на перехресті вулиці Уманської та бульвару Чоколівського в місті Києві допустив зіткнення з належним ОСОБА_1 автомобілеммарки «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2, та автомобілем «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою судді Оболонського районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року, яка набрала законної сили 03 червня 2015 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів), однак провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Звітами від 02 березня 2015 року № 08/03/15 та від 22 липня 2015 року № 103/07/15 підтверджується, що вартість відновлювального ремонту автомобілямарки «Фольксваген» становить 403 575 грн 07 коп., вартість завданого збитку - 241 718 грн 40 коп., а вартість аварійно пошкодженого КТЗ - 101 811 грн 79 коп.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи від 05 жовтня 2016 року № 8498/16-54, проведеної судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, визначено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Фольксваген», становить 222 330 грн 95 коп., вартість залишків знищеного автомобіля - 77 415 грн 13 коп. Розмір завданого збитку становить вартість транспортного засобу.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Відповідно до статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2була застрахована у ПрАТ «УТСК», що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/539903.

Згідно з цим Полісом страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 тис. грн, розмір франшизи - 500 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила відшкодувати їй майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 93 415 грн 82 коп., як різницю між вартістю автомобіля до ДТП та вартістю залишків транспортного засобу, і без врахування страхової суми за вищевказаним полісом (222 330 грн 95 коп. - 77 415 грн 13 коп. - 49 500 грн), а також три проценти річних у розмірі 3 960 грн 38 коп. та інфляційні втрати у розмірі 7 997 грн 14 коп.

Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних. При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що прострочення виконання ОСОБА_2 грошового зобов'язання з відшкодування шкоди почалося з дня набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, якою він визнаний винним у вчиненні ДТП.

У зв'язку з цим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати. Аргументів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_2 не наведено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року,правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що автотоварознавча експертиза є не об'єктивною, оскільки експерт безпосередньо не оглядав транспортний засіб, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що експертиза була проведена на підставі відомостей про пошкодження транспортного засобу, що були зафіксовані у довідці працівників поліції, у звіті про оцінку вартості збитку та акті огляду транспортного засобу, що відповідає положенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказам Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Висновок експертизи не містить припущень.

Незгода заявника з визначеним розміром завданої шкоди є необґрунтованою, оскільки ним не надано доказів на підтвердження своїх заперечень і не зазначено, яким чином присутність ОСОБА_2 при огляді пошкодженого транспортного засобу могла вплинути на визначення розміру відшкодування.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик