Справа № 345/4248/17
Провадження № 22-ц/779/700/2018
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 про визнання нечинним рішення сільської ради та скасування реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Кардаш О.І. 02 квітня 2018 року в м. Калуші, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області. Дане будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,0997 га для ОБЖБ, яка межує із земельними ділянками ОСОБА_4 (згідно експлікації земельних угідь від точки А до точки Г) та ОСОБА_3 (згідно експлікації земельних угідь від точки Б до точки В).

Земельна ділянка, на якій знаходиться його будинковолодіння, станом на 1967 рік перебувала у користуванні його тітки ОСОБА_5 як присадибна ділянка. Рішенням виконкому Підмихайлівської сільської ради №8 від 29.05.1967 року було вирішено погодитись із рішенням загальних зборів колгоспників та виділити 0,12 га під будівництво індивідуального житлового будинку. На підставі даного рішення 20.03.1968 року ОСОБА_5 було здійснено виділ в натурі земельної ділянки. З цього часу власне і було закріплено спірний «під'їзд» (а не дорога, проїзд чи ще щось) за тіткою, що відповідно було відображено в плані відводу земельної ділянки під будівництво.

Пізніше було побудовано житловий будинок. Головою колгоспного двору була його тітка ОСОБА_6 Спірним заїздом користувалася виключно родина позивача.

У 80-тих роках сусід ОСОБА_3 збудував на своєму подвір'ї гараж без відповідної технічної документації та дозволів, з порушенням п. 3.30 ДБН (що встановлено рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року), ворота в гараж зробив в сторону під'їзду ОСОБА_7

В 1985 році головою колгоспного двору став батько позивача. Батьком було замовлено та встановлено на місці дерев'яних воріт металеві. Власне, після цього між його сім'єю та сім'єю ОСОБА_3 почали виникати конфлікти з приводу «під'їзду».

Добровлянською сільською радою 02.09.2010 року було прийнято рішення №18-25/2010 «Затвердження рішення земельної комісії», яким було частину земельної ділянки позивача визнано «громадським провулком». Однак згодом сільська рада своїм рішенням від 16.12.2010 року №11-2/2010 «Про відміну рішення Добровлянської сільської ради» відмінила попереднє рішення.

Рішенням Добровлянської сільської ради №13-18/2013 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» позивачу було надано дозвіл на виготовлення проекту відводу земельної ділянки у власність. На підставі даного рішення ОСОБА_2 було виготовлено проект відводу земельної ділянки. Одним із документів проекту відводу є експлікація земельних угідь, відповідно до якої на даний час площа земельної ділянки під будинковолодінням (включаючи із спірним під'їздом) становить 0,0997 га, тобто на 0,0203 га менше, ніж було виділено в 1967 році.

Вважає, що те, що статус спірної земельної ділянки встановлений чітко та однозначно - земельна ділянка ОСОБА_2, а не землі загального користування, підтверджується також рішеннями Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року, Калуського міськрайонного суду від 09.02.2015 року, Калуського міськрайонного суду від 09.03.2017 року, Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.06.2017 року.

Однак, ОСОБА_3, маючи дозвіл сільської ради на отримання у власність своєї земельної ділянки, виготовила технічну документацію по відводу землі, та внесла завідомо недостовірні дані в технічну документацію, а саме вказавши в плані своєї земельної ділянки дані про те, що від точки «Б» до точки «В» - землі загального користування (проїзд), а не землі ОСОБА_2 Рішенням Добровлянської сільської ради від 29.09.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» ОСОБА_3 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передання у приватну власність земельної ділянки. Потім ОСОБА_3 зареєструвала право власності на земельну ділянку. І відповідно, як в технічній документації, так і в правовстановлюючих документах ОСОБА_3 частина земельної ділянки ОСОБА_2 вже зазначена як землі загального користування (проїзд).

На підставі наведеного позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Добровлянської сільської ради Калуського району від 29.09.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» та скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 02 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Добровлянської сільської ради Калуського району від 29.09.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» та скасовано реєстрацію права власності на земельну ділянку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області, кадастровий номер НОМЕР_1. Вирішено питання судових витрат по справі.

На дане рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи.

На її думку суд помилково вважав доведеним і встановленим факт того, що спірна земельна ділянка належить позивачу як спадкоємцю ОСОБА_5

Зазначає, що згідно із ЗК України 1990 року та діючим земельним законодавством право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Однак, такий документ не видавався спадкоємцю. Посилання позивача на рішення сільської ради вважає безпідставним. Спадкодавець (як і спадкоємець) у встановленому законодавством порядку право користування спірною земельною ділянкою не оформив (відповідний акт не отримав) та не зареєстрував таке право. Також позивач не надав суду доказів того, що йому надавалася така ділянка у користування.

Тому вважає, що дана ділянка є власністю Добровлянської сільської ради, а висновок суду про те, що сільська рада не мала права її передавати іншим особам є помилковим.

Також зазначає, що судом не надано ніякої оцінки факту невідповідності змісту витягу з рішення виконкому Підмихайлівської сільської ради депутатів трудящих Калуського району Івано-Франківської області УРСР №8 від 29.05.1967 року змісту самого протоколу №8, в якому відсутня вказівка на виділення ОСОБА_5 0,12 га. Також не надано оцінки плану відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_5, виданого на підставі рішення Підмихайлівської сільської ради№8 від 29.05.1967 року, відповідно до якого площа забудови становить 500 кв.м., а не 0,12 га.

Крім того вказує, що рішенням Добровлянської сільської ради №18-25/2010 від 02.09.2010 року було визнано провулок між господарствами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 громадським, оскільки протягом всього часу ця ділянка була в фактичному користуванні всіх.

Просить рішення Калуського міськрайонного суду від 02 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На дану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в якому зазначив, що не погоджується із доводами апелянта, так як суд всесторонньо, повно і об'єктивно з'ясував обставини справи, які мали суттєве значення для її вирішення. Зазначає, що апелянт у поданій сказі наводить недостовірні факти і посилається на скасовані документи і рішення. В той же час рішеннями попередніх судів чітко встановлено, що земельна ділянка по вул. Василишина, 19 площею 0,0997 га (разом з під'їздом до виключно його домоволодіння) є тільки в користуванні позивача і не являється землями загального користування. Крім того, йому згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2010 року, виданого Добровлянською сільською радою, належить на праві особистої приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1. Дане будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,0997 га, наданій для обслуговування житлового будинку. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є його суміжними землекористувачами. Тому суд правильно визнав, що технічна документація (без погодження з ним) на земельну ділянку ОСОБА_3 по вул. Василишина, 17, де зазначено, що від Б до В - «землі загального користування», а не «земельна ділянка ОСОБА_2.» не відповідає вимогам закону і, по суті, змінює статус його земельної ділянки. Просить відмовити ОСОБА_3 в поновленні строку на апеляційне оскарження, залишити рішення Калуського міськрайонного суду від 02 квітня 2018 року без змін.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Представник Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 29.09.2017 року «Про затвердження технічної документації і землеустрою» ухвалене з порушенням норм чинного законодавства, а тому його слід визнати незаконним та скасувати. Відповідно, слід скасувати і реєстрацію права власності на земельну ділянку в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області, кадастровий номер НОМЕР_1, яка здійснена на підставі вказаного рішення Добровлянської сільської ради.

Однак, погодитися із таким висновком апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами а-г ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також викуп земельних ділянок для суспільних потреб.

Згідно ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Відповідно до положень ст. 155 ч. 1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно роз'яснень, даних у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області, про що свідчить копія Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №012050 від 03.09.2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 29.06.2010 року №24, а також копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35312643 від 23.03.2015 року (а.с. 9-10).

Встановлено також, що рішенням Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 29.09.2017 року №34-8/2017 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1352 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1).

За ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1352 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області, вул. Василишина, 17, що підтверджується копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 07.11.2017 року. Згідно опису меж даної земельної ділянки від А до Б - землі загального користування (вул. Василишина), від Б до В - землі загального користування (проїзд), від В до Г - ОСОБА_2, від Г до Д - ОСОБА_8, від Д до А - ОСОБА_9 (а.с. 37-38).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, рішенням Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 01.10.2013 року №13-18/2013 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок» ОСОБА_2 погоджено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки орієнтовною площею 0,62 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,37 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 16).

Встановлено також, що позивач неодноразово звертався до сільської ради з приводу передачі йому у приватну власність земельних ділянок згідно вказаної технічної документації, однак, відповідне рішення органу місцевого самоврядування з даного приводу не прийнято.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що Протоколом №5 Загальних зборів членів колгоспу «Авангард» с. Підмихайля від 23-24.05.1967 року І-ІІ-ІІІ бригад було вирішено задовольнити заяву ОСОБА_5 щодо виділення їй площі земельної ділянки під забудову хати біля ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (а.с. 68-72), а Протоколом №8 засідання виконавчого комітету Підмихайлівської сільської Ради депутатів трудящих Калуського району Івано-Франківської області УРСР від 29.05.1967 року вирішено погодитися з рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу «Авангард» від 23.05.1967 року за №5 про виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків громадянам, зокрема, ОСОБА_5, за рахунок присадибних земель, що знаходиться в їх користуванні (а.с. 62-66). Згідно копії Акту від 20.03.1968 року проведено в натурі відвід земельної ділянки, розташованої в с. Добровляни ОСОБА_5 (а.с. 15).

Проте твердження позивача про те, що він успадкував дану земельну ділянку разом з домоволодінням по АДРЕСА_1 Калуського району Івано-Франківської області не заслуговують на увагу, оскільки станом на час розгляду справи відсутні докази передачі такої земельної ділянки у власність, а сам позивач звернувся до сільської ради з питанням передачі йому земельної ділянки в порядку ст.ст. 121-122 ЗК України.

Що стосується посилань ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.10.2013 року, рішення Калуського міськрайонного суду від 09.02.2015 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.06.2017 року, то такі даного факту також не доводять.

Крім того, у вищевказаних документах про надання земельної ділянки у користування ОСОБА_5 під будівництво індивідуального житлового будинку не зазначена площа такої земельної ділянки.

У відповідності до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Вирішуючи спір, місцевий суд не врахував те, що відмова суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельної ділянки не є сама по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Вказане узгоджується також з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.04.2018 року (справа №346/4408/15-ц, провадження №61-8450св18).

Статтями 78, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про доведеність тверджень позивача про те, що затвердження технічної документації із землеустрою та реєстрація права власності на земельну ділянку по вул. Василишина, 17 в с. с. Добровляни Калуського району Івано-Франківської області за ОСОБА_3 порушує його права та законні інтереси.

З огляду на викладене ухвалене рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову згідно вимог ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 02 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Добровлянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 про визнання нечинним рішення сільської ради та скасування реєстрації права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Мелінишин Г.П.