Провадження № 2/200/261/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«08» червня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказав, що відповідно до договору № DNH4KP30340109 від 11.03.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1557,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушенням зобовязань за даним договором відповідач станом на 07.07.2015 року має заборгованість в сумі 21123,13 грн., яка складається з:

-989,38 грн. заборгованість за кредитом;

- 5816,55 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 12835,15 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

-500 грн. штраф (фіксована частина);

- 982,05 грн. штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № DNH4KP30340109 від 11.03.2006 року в розмірі 21123,13 грн. Покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 10 листопада 2015 року.

Відповідач 08 серпня 2016 року надав заперечення на позовну заяву, де зазначив, що обовязок сплачувати платежі за кредитним договором взяли на себе син відповідача ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3, які припинили виконання зобовязань за кредитним договором з невідомих причин. Позивач вважає суму позову завищеною, тому що розмір пені є неспівмірним з сумою основного боргу. Вказує, що відповідач є малозабезпеченою особою, інвалідом 2 групи і отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1262,73 грн. Просить при прийнятті рішення врахувати вищевказані обставини.

В подальшому, 15.05.2017 року відповідач подав заяву про застосування позовної давності, та вказав, що згідно договору кінцевою датою повернення кредиту є 11.03.2008 року. За умовами надання споживчого кредиту встановлено строк позовної давності пять років. Починаючи з березня 2008 року банк знав про своє порушене право, однак звернувся з позовом до суду лише 08.07.2015 року. Просить застосувати позовну давність у справі та відмовити в задоволенні позову.

12 червня 2017 року позивач надав уточнену позовну заяву, в якій вказав, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Датою 11.03.2008 року в договорі визначено саме кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобовязань за договором та припинення зобовязань в цілому. Оскільки відповідачкою кошти до цього часу не повернуті, договір не є припиненим чи розірваним, тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитним коштами. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період, відповідний збільшеному терміну позовної давності з 16.07.2010 року по 16.07.2015 року в сумі 361,12 грн.

22 березня 2018 року відповідачем надано заперечення проти позову і заяву про застосування позовної давності, та зазначено, що останній платіж за кредитним договором відповідачем було здійснено 27.12.2006 року на суму 256,84 грн., тому з урахуванням п.5.5. договору, яким погоджена позовна давність тривалістю в пять років, позов банком мав бути поданий до 27.12.2011 року. Зі спливом позовної давності щодо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема стягнення неустойки. Просить застосувати позовну давність до вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та відмовити у задоволенні позову.

10 квітня 2018 року сторонами подано заяви про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 10 квітня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін з призначенням судового засідання на 10 травня 2018 року.

25 квітня 2018 року позивач надав відповідь на заперечення, де зазначив, що датою 11.03.2008 року в договорі визначено саме кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобовязань за договором та припинення зобовязань в цілому. Вказує, що сплата відсотків за договором повинна здійснюватися щомісяця, то і позовна давність за вимогами, повязаними зі стягненням заборгованості за простроченими щомісячними платежами (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну позовної давності. Просить задовольнити уточнені позовні вимоги банку.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 11 березня 2006 року було укладено договір № DNH4KP30340109, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1557,40 грн. на строк 24 місяці по 11.03.2008 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено та відповідачем не заперечується, що відповідач неналежним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором, в звязку з чим утворилась заборгованість.

Позивач наполягає на стягненні заборгованості по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період, відповідний збільшеному згідно п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) терміну позовної давності з 16.07.2010 року по 16.07.2015 року в сумі 361,12 грн., та надав розрахунок заборгованості за вказаний період.

Відповідач не оспорює розмір боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст. 638 ЦК України).

Стороною відповідача не надано суду доказів виконання зобов'язання по поверненню відсотків за користування кредитом.

Тому вимоги позову є обґрунтованими.

При цьому суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Відповідач стверджує, що останній платіж в сумі 256,84 грн. за кредитним договором ним здійснено 27.12.2006 року, та на підтвердження своїх доводів надав копію квитанції від 27.12.2006 року на вказану суму.

Позивач не спростував вказане твердження та не надав доказів, які б свідчили, що після цієї дати відповідач продовжував погашати заборгованість за кредитним договором.

Отже, неналежне виконання позичальником взятих на себе за договором кредиту обовязків вперше мало місце не пізніше січня 2007 року.

Тобто, судом встановлено, що саме із цього часу розпочинається перебіг позовної давності.

Однак, позивач звернувся з даним позовом до суду лише 21 липня 2015 року, що підтверджується відміткою канцелярії суду на першому аркуші позовної заяви.

Відповідач подав до суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності за вимогами позову.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, чим скористалися сторони та домовилися про встановлення строку позовної давностіпо вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором тривалістю 5 років.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2014р. у справі № 6-61цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України.

Зважаючи на викладене, суд вбачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності у зв'язку зі спливом її строку, оскільки позичальником допущено порушення виконання умов договору по сплаті чергового платежу по тілу кредиту у січні 2007 року, до того ж, як вбачається з договору, останній грошовий платіж за договором мав бути здійснений 11.03.2008 року, а з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду, як вже зазначалося вище, лише 21.07.2015 року, тобто, з пропуском встановленого кредитним договором строку позовної давності.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Суд не приймає доводи позивача про те, сплата відсотків за договором повинна здійснюватися щомісяця, тому позовна давність за вимогами, повязаними зі стягненням заборгованості за простроченими щомісячними платежами (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну позовної давності, починаючи з 16.07.2010 року, оскільки позивачем не надано доказів, що останній платіж було здійснено відповідачем в липні 2010 року, та саме з цієї дати почався відлік часу, з якого позивач дізнався про порушення свого права.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску