Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 333/3576/16-ц

провадження № 61-22199 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі - комунальна установа «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради,

представник відповідача - КологойдаКатерина Андріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року у складі судді Наумової І. Й. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (далі - КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 5 квітня 1993 року наказом КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» № 65-О його було прийнято на роботу зовнішнім сумісником, 0,5 ставки, на посаду лікаря-серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення комунальної установи. Наказом відповідача від 24 березня 1994 року № 57-О його було переведено на посаду завідуючого відділенням рентгено-ангіографії та ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки. 7 липня 2016 року наказом КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» № 127-О його було звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням терміну трудового договору та призначенням працівника, який не є зовнішнім сумісником.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем винесено наказ про його звільнення з порушенням трудового законодавства, так як з квітня 1993 року по квітень 1994 року він дійсно працював за зовнішнім сумісництвом, а з 1 квітня 1994 року він був переведений на посаду завідуючого відділенням рентгено-ангіографії та ендаваскулярної хірургії, як на основне місце роботи.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд наказ КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» від 7 липня 2016 року № 127-О про його звільнення визнати незаконним та скасувати, поновити його на роботі на посаді завідуючого відділенням рентгено-ангіографії та ендаваскулярної хірургії, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 9 596 грн 52 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3задоволено. Скасовано наказ КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» від 7 липня 2016 року № 127-О про звільнення з роботи ОСОБА_3Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідуючого відділенням рентгено-ангіографії ендаваскулярної хірургії КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня». Стягнуто з КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 12 585 грн 60 коп. без урахування податків і обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення у частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача з роботи у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, що не є сумісником, відповідає положенням трудового законодавства. Проте, однією з підстав звільнення позивача з роботи було закінчення строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Отже, відповідачем винесено спірний наказ про звільнення позивача з порушенням трудового законодавства, оскільки з позивачем не укладався строковий трудовий договір. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2017 рокуапеляційна скарга КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині розміру стягнутого з КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу змінено, зменшено його з 12 585 грн 60 коп. до 6 132 грн 80 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що середня заробітна плата позивача перед звільненням становила 2 989 грн, а не 5 978 грн, середньоденна заробітна плата складала 78 грн 66 коп., тому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 6 132 грн 80 коп. В іншій частині апеляційний суд погодився з районним судом про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України є незаконним.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким змінити підстави звільнення ОСОБА_3, в іншій частині позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою звільнення позивача було саме прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Оскільки у спірному наказі не вірно визначено підставу звільнення позивача (пункт 2 статті 36 КЗпП України), то суд міг змінити її на вірну - пункт 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43. Таким чином, звільнення позивача відбулось на законних підставах. Крім того, поновлення позивача на роботі не захистить його трудових прав, так як його знову буде звільнено у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником.

У червні 2017 року ОСОБА_3подав заяву про відмову від позову, але у липні 2017 року він жеподав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, а його звільнення з роботи - незаконним. При цьому зазначив, що раніше подані заяви відкликає.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 5 квітня 1993 року наказом КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» № 65-О ОСОБА_3 було прийнято на роботу зовнішнім сумісником, 0,5 ставки, на посаду лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії та ендаваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення комунальної установи.

Наказом КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» від 24 березня 1994 року № 57-О ОСОБА_3 було переведено на посаду завідуючого відділенням рентгено-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки.

7 липня 2016 року наказом КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» № 127-О ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням терміну трудового договору та призначенням працівника, який не є зовнішнім сумісником.

Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Отже, вищевказана норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.

Судами не спростовується підстава звільнення позивача з роботи, який працював сумісником, у зв'язку з прийняттям на основне місце роботи працівника, який не є сумісником, та вказано про те, що ця підстава для звільнення ОСОБА_3 відповідає положенням законодавства.

Проте суди виходили з того, що у спірному наказі відповідача зазначена також друга підстава для звільнення позивача, а саме пункт 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Ці обставини стали підставою для поновлення ОСОБА_3 на роботі, так як суди виходили з того, що з позивачем строковий трудовий договір не укладався.

КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» вказувала, що при зазначенні цієї підстави звільнення позивача, виходила з того, що строковість його трудового договору набувається у момент прийняття іншого працівника (не сумісника) на основне місце роботи.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Ураховуючи викладене, суди вірно виходили з того, що звільнення позивача з роботи у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, що не є сумісником, відповідає положенням трудового законодавства, проте у порушення вищевказаних положень законодавства визнали незаконним його звільнення у зв'язку з наявністю у спірному наказі відповідача другої підстави звільнення пункт 2 статті 36 КЗпП України, яке не впливало на законність звільнення.

Отже, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року, не звернули уваги на те, що у наказі відповідача зазначена вірна підстава звільнення з роботи ОСОБА_3, з якою комунальний заклад пов'язував таке звільнення. Крім того, зазначені обставини не заперечуються позивачем, що судами враховано не було. Інше обґрунтування наказу не впливало на законність звільнення, яке може бути уточнено роботодавцем.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про поновлення позивача на робот при відсутності для цього підстав.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з урахуванням частини шостої статті 141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» підлягає стягненню 1 515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого установою за подання апеляційної скарги та 1 653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання нею касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної радизадовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3до комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулувідмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» 1 515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого установою за подання апеляційної скарги та 1 653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання нею касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк