Номер провадження 2/243/2152/2018
Номер справи 243/5724/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«11» липня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

з участю - секретаря судового засідання Кобець О.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Словянської міської ради Донецької області, про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 20 вересня 2002 року вона приватизувала земельну ділянку розташовану за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Криворізька, 9 на підставі державного ОСОБА_2 на право приватної власності на землю серія І-ДН №083244 з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку і господарських будівель виданий на підставі Рішення виконкому Словянської міської ради від 18 вересня 2002 року, площею 0.0978 га.

Враховуючи, що на вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належний позивачу на праві приватної власності, а також відсутністю кадастрового номеру земельної ділянки у ОСОБА_2 акті та відповідно у ОСОБА_2 земельному кадастрі, з метою приведення документів у відповідність до діючого законодавства, позивач вернулась до ФОП ОСОБА_3, за складанням технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості.

Вказана технічна документація була складена, встановлені межові знаки, спір із власниками суміжних земельних ділянок відсутній, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі межових знаків підписаний всіма сусідами, але під час складання технічної документації зясувалось, що фактична площа земельної ділянки менша за вказану у ОСОБА_2 акті.

Позивач звернулась до головного управління Держгеокадастру у Донецькій власті з метою реєстрації земельної ділянки у ОСОБА_2 земельному кадастрі для надання кадастрового номеру земельної ділянки, але отримала Рішення про відмову №РВ-018 від 07 березня 2018 року у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у звязку з тим, що фактична площа земельної ділянки менша ніж вказана у ОСОБА_2 акті на землю.

Вказана ситуація склалася у звязку з помилкою підрахунку площі земельної ділянки допущеної у Державного акті на право власності на землю від 20 вересня 2002 року серія І-ДН №083244.

ФОП ОСОБА_3, виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вищенаведену приватизовану земельну ділянку. Під час виконання замірів земельної ділянки з'ясувалось, що лінійні розмірі земельної ділянки у ОСОБА_2 вказані невірно, помилка допущена у підрахунку загальної площі земельної ділянки замість вірного 0.0945 га у ОСОБА_2 акті вказано 0.0978 га.

Виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_2 акт фактично зіпсовано та замінити ОСОБА_2 згідно діючого законодавства неможливо, вона вимушена звернутися до суду.

Просить суд визнати право приватної власності за нею, ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на приватизовану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0.0945 га, розташовану за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Криворізька, 9.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 11 липня 2018 року надала до суду Заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.38).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі ОСОБА_5 з Договору на надання юридичних послуг від 12 червня 2018 року (а.с.29), у судове засідання не зявився. 11 липня 2018 року надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.39).

Відповідач Словянська міська рада Донецької області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, не зявилися. 11 липня 2018 року від міського Голови ОСОБА_5 до суду надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу у відсутності представника Словянської міської ради Донецької області. Рішення просив ухвалити на розсуд суду у відповідності до вимог діючого законодавства України (а.с.36).

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку, підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Словянським міськкомгоспом від 10 липня 1963 року належить ? частка житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться у місті Словянську по вулиці Криворізькій під номером 9 , а також на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 09 серпня 1966 року ? частка житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться у місті Словянську по вулиці Криворізькій під номером 9. (а.с.26).

Таким чином ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, з відповідними будовами та спорудами, № 9 по вул. Криворізькій у м. Словянську Донецької області. Право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Словянська» за № 2589 у книзі №8 (а.с.26).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН № 083244, виданого ОСОБА_1 на підставі Рішення виконкому Словянської міської ради Донецької області від 18 вересня 2002 року, їй передано у приватну власність земельну ділянку по вул. Криворізька, 9 в м. Словянську площею 0,0978 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12154 (а.с.22).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) містить аркуш №17 ОСОБА_2 прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 18 грудня 2017 року, який підписано всіма власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок, що підтверджує відсутність спору щодо меж та розміру зазначеної земельної ділянки.

Згідно п.115 Постанови КМУ №1051 від 17.12.2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» встановлено наступне: Державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.», у даному випадку технічна документація виконана, п.156 зазначеного порядку встановлено « Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.»

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» розділом IV передбачено відновлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості на підставі розробленої технічної документації із землеустрою.

З метою приведення документів у відповідність до діючого законодавства, позивач вернулась до ФОП ОСОБА_3, за складанням технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Вказана технічна документація була складена, встановлені межові знаки, спір із власниками суміжних земельних ділянок відсутній, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі межових знаків підписаний всіма сусідами.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Отже, з моменту державної реєстрації зазначеного вище державного акта на право власності на земельну ділянку позивач набув права власника земельної ділянки, тобто права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю.

Між тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право власності на земельну ділянку позивач не може, оскільки площа земельної ділянки за адресою: вул. Криворізька, 9, міста Словянська Донецької області за фактичним користуванням становить 0,0945 га, а у ОСОБА_2 акті на право власності на земельну ділянку вказано 0,0978 га, що впливають на фактичні розміри та площу присадибної ділянки.

Рішенням №РВ-018 «Про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру» від 07 березня 2018 року, Державним кадастровим реєстратором Відділу у м. Словянську Міськрайонного управління у Словянському районі та м. Словянську Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з тих підстав, що площа, яка зазначена в розробленій документації із землеустрою не відповідає площі, що зазначена у ОСОБА_2 на право приватної власності на землю І-ДН №0283244 від 20 вересня 2002 року (а.с. 28).

Згідно ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952 IV від 01.07.2004 року, документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими необумовленими витратами, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформленні з порушенням вимог законодавства.

Згідно Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних та на право власності і право постійного користування землею» затвердженої наказом Держкомзему України від 04 травня 1999 рок №43 виправлення в державних актах не допускаються.

Згідно із ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 317, 319 ЦК України закріплено права власника майна вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону, не залежно від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України являється частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 124 Конституції України, статей 26, 30,87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161, 210 та 212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (відповідний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа №6-319цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до розяснень, викладених в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, слідує, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Отже, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, якщо неможливо одержати у відповідних органах дублікат документу, що засвідчує право власності особи на річ.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати право установчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Оскільки на теперішній час виправити помилку, яка була допущена при видачі ОСОБА_1 Державного акту на право власності на земельну ділянку, під час підрахунку та визначення площі земельної ділянки неможливо, у зв'язку з тим, що Земельний кодекс України не передбачає внесення змін до виданого їй Державного акту, суд приходить до висновку про обґрунтованість за законність позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим вони підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст.ст. 15,16,25,328,392 Цивільного кодексу України, Пленумом Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», правовим висновком викладеним в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа №6-319цс15, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Словянської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право приватної власності на приватизовану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0.0945 га, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Криворізька, 9.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_6