АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1235/17 Номер провадження 22-ц/786/1347/18Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Абрамова П.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у складі головуючого судді Тесленко Т.В., ухвалене в залі суду в м. Кобеляки, повний текст якого складено 23 березня 2018 року, у справі № 532/1235/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

31 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з позовом до відповідача про визнання умови кредитного договору № RO31.0023871 від 12.03.2013 року щодо сплати 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту недійсною з моменту укладення кредитного договору.

17 жовтня 2017 року позивач в особі представника ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву в новій редакції, в якій просила визнати умову кредитного договору № RO31.0023871 від 12.03.2013 року щодо сплати 1,37 % щомісячної комісії за супроводження кредиту недійсною з моменту укладення кредитного договору.

07 грудня 2017 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про зміну підстав позову, в якій просила: визнати несправедливою умову кредитного договору, передбачену п. 5.16 Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст», згідно якої за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню в розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення; змінити умову договору передбачену п. 5.16. Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст» наступним чином - за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню в розмірі 0,009 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення.

Змінені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12.03.2013 ПАТ Банк «Траст» отримало від неї пропозицію про укладення кредитного договору, в якій вона просила надати їй споживчий кредит. Банк надав кредит, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути наданий кредит та сплатити його в повному обсязі до 12.03.2018 року згідно Графіка його погашення, а також сплатити проценти у розмірі 6,49 % річних, 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців із щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом.

Окрім того п. 5.16 Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст», передбачено, що за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення.

Позивач вважає умови договору та п. 5.16 Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст» несправедливими, посилаючись на норми ч. 1 та п.п.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), згідно яких продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Тому просила суд визнати несправедливою вказану умову Кредитного договору та змінити її таким чином: за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,009 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції фактично не було розглянуто і вирішено цивільну справу, проігноровано аргументи позивача, не проаналізовано норми закону, на які вона посилалася при подачі позову, не наведено мотивів, з яких суд не застосував норми ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також зазначає, що судом не враховано, що рішенням апеляційного суду в іншій справі про стягнення з неї кредитної заборгованості по спірному договору була надано лише оцінку щодо нікчемності умови укладеного договору щодо встановлення щомісячної комісії. При цьому, пеня стягнута в розмірі відповідно до умов п. 5.16. Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст», який є несправедливим в силу ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки перевищує п'ятдесят відсотків вартості наданого кредиту.

Окрім того вказує, що під час розгляду справи про стягнення з неї кредитної заборгованості нею не заявлявся зустрічний позов та не ставилися вимоги, які були предметом розгляду в даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від відповідача не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання сторони та їх представники, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України - невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач повинна була довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору частково недійсним, однак рішенням Апеляційного суду Полтавської області вже встановлено умову спірного Кредитного договору відносно стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за комісією та пенею за неналежне виконання обов'язку по її сплаті - як нікчемну, що не створює юридичних наслідків.

Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, а спірні питання між ОСОБА_2 та Банком в повній мірі вирішені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2017 року в справі 532/791/16-ц.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками та вважає, що місцевим судом невірно дано оцінку встановленим у справі фактичним обставинам, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та не ґрунтуються на нормах закону, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263, 265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом взагалі не здійснено оцінки аргументів позивача, не проаналізовано норми закону, на які вона посилалася при подачі позову, не наведено мотивів з яких суд не застосував норми ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судом не здійснена оцінка поданої представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, рішення суду в цій частині також не мотивовано.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, під час розгляду справи № 532/791/16-ц ОСОБА_2 не заявлявся зустрічний позов та не ставилися вимоги про визнання умови кредитного договору щодо встановленого розміру пені несправедливими в силу норм ЗУ «Про захист прав споживачів», а відтак спір з приводу несправедливості умови договору, викладеної в п. 5.16. Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст» не було вирішено.

Таким чином колегія суддів вважає, що приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції неправильно дав оцінку підставам і предмету позовних вимог ПАТ Банк «Траст» про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості, які були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанції у цивільній справі № 532/791/16-ц та безпідставно прийшов до висновку про те, що спірні питання між ОСОБА_2 та Банком в повній мірі вирішені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2017 року в справі 532/791/16-ц.

Такі висновки апеляційного суду обґрунтовуються наступним.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року в цивільній справі № 532/791/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ Банк «Траст» кредитної заборгованості по спірному договору було надано оцінку запереченням боржника щодо розміру отриманого тіла кредиту, нікчемності кредитного договору в зв'язку з недодержанням письмової форми правочину та неузгодження всіх істотних умов договору. Окрім того, апеляційним судом здійснено оцінку лише нікчемності умови укладеного договору щодо встановлення щомісячної комісії. Пеня вказаним рішенням апеляційного суду стягнута в розмірі відповідно до умов договору та п. 5.16. Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст».

Також колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції внаслідок довільного тлумачення змісту рішення апеляційного суду від 18 жовтня 2017 року безпідставно прийшов до висновку про те , що рішенням Апеляційного суду Полтавської області вже встановлено умову спірного Кредитного договору відносно стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за комісією та пенею за неналежне виконання обов'язку по її сплаті - як нікчемну, що не створює юридичних наслідків, оскільки предметом розгляду в справі № 532/791/16-ц не були позовні вимоги про визнання несправедливою умови договору та п. 5.16. Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст».

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Із встановлених апеляційним судом фактичних обставин у справі вбачається, що між сторонами 12 березня 2013 року укладено договір про надання споживчого кредиту № RO31.0023871, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит ПАТ Банк «Траст» в розмірі 55 175,00 грн зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 6,49 % річних та 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Остання оплата на погашення кредитних зобов'язань, згідно графіка погашення заборгованості, що зазначено в додатку № 1 до договору повинна бути здійснена 12 березня 2018 року. Вказані умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, Додаток № 1 до договору підписані позичальником ОСОБА_2 12.03.2013 року, що свідчить про погодження нею з усіма запропонованими Банком умовами споживчого кредиту (а.с.5-6,7).

В Пам'ятці клієнта про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст» (далі - Пам'ятка), яка також підписана ОСОБА_2 та отримана нею напередодні укладення договору 11.03.2013 року визначені основні умови укладення договору споживчого кредиту, порядок і спосіб погашення заборгованості та порядок нарахування неустойки у разі порушення боржником зобов'язання (а.с.20).

Пунктом 5.16. Пам'ятки визначено, що за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення. Сума пені стягується кредитором на підставі договірного списання з поточного рахунку клієнта після повного погашення ним суми простроченої заборгованості.

Аналогічний розмір пені визначено п. 4.3. Договору (а.с.5 оборот).

З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

У рішенні Конституційного Суду України 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Із матеріалів справи вбачається, що неустойка у виді пені Банком нараховувалася в розмірі, що перевищує п'ятдесят відсотків вартості кредиту.

Посилання суду першої інстанції на відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту договору у зв'язку з тим, що позивач була обізнана з умовами договору в момент його підписання та підписала договір, додаток до нього і пам'ятку клієнта без зауважень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору та згода споживача із запропонованими умовами договору в момент його підписання не звільняє банк від обов'язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов'язання, закріплений в п. 5.16. Пам'ятки, п. 4.3. Кредитного договору № RO31.0023871 від 12.03.2013 року, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим в силу вимог п.п.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору частково недійсним.

Проте законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), та наслідки спливу такого строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 267 ЦК України встановлює, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду позивач взагалі не заявляла клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та не обґрунтовувала поважність причин його пропуску.

Від представника ПАТ Банк «Траст» 09 січня 2018 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.66).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що кредитний договір, який містить оспорювані пункти про стягнення пені, підписано ОСОБА_2 12 березня 2013 року, цього ж дня позичальником отримано примірник договору, додаток до нього (а.с.5-6, 7). Пам'ятка, яка також містить оспорювані пункти отримана ОСОБА_2 11.03.2013 року (а.с.20).

Тобто зі змістом оспорюваного пункту договору, який встановлює відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов'язань, ОСОБА_2 ознайомилася в день підписання договору і, відповідно, в цей день могла довідатися про порушення свого права. Отже перебіг строку, у межах якого позивач могла звернутися до суду з вказаним позовом, почався з 12 березня 2013 року і закінчився 12 березня 2016 року.

З позовною вимогою щодо визнання несправедливим пункту договору про встановлений розмір пені в розмірі 0,3 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення та зміну даної умови договору в частині розміру пені, встановивши його на рівні 0,009 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення позивачка звернулася до суду 07 грудня 2017 року (а.с.49), тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Заперечення позивача щодо поданої представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, висловлене в заяві від 15.03.2018 року (а.с.78-79) про те, що в порядку ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, колегія суддів не бере до уваги, оскільки тлумачення даної норми позивачем проведено без врахування предмету заявлених позовних вимог.

Так, ч. 5 ст. 261 ЦК України регулює визначення початку перебігу строку позовної давності для позовних вимог кредитора до боржника щодо виконання зобов'язання та не розповсюджується на позовні вимоги боржника до кредитора з приводу оспорення умов укладеного договору. Відтак норми ч. 5 ст. 261 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, виниклих у даній справі.

З'ясувавши фактичні обставини у справи, перевіривши їх наявними в справі доказами та провівши системний аналіз норм чинного законодавства, що регулює вирішення спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Позивач при подачі позовної заяви та апеляційної скарги звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення доводів апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, то судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374 ч.1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3,4, 381 ч.1, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, проживаючої за адресою: 39200, АДРЕСА_1 , до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст», місцезнаходження: 01014, м. Київ, вул. С. Струтинського, буд. 8, , про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 липня 2018 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Г.Л. Карпушин

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А. Гальонкін