Справа № 461/6102/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/6685/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представників відповідача ЛНУ імені ОСОБА_2 ОСОБА_3, Ґудза Б.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Лялюка Є.Д. від 9 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського національного університету імені ОСОБА_2, третя особа Міністерство освіти і науки України про стягнення заборгованості з виплати соціальної стипендії, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямГалицького районного суду м. Львова від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, правовідносини, відповідно до встановлених судом обставин, визначені неправильно, а тому рішення суду підлягає скасуванню. Зазначає, що суд помилково взяв до уваги той факт, на якому наполягав відповідач, що ОСОБА_4 не зверталась у позасудовому порядку до стипендіальної комісії ЛНУ ім. І.Франка із заявою про надання їй стипендії передбаченої ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Вказує на те, що суд не звернув уваги на той факт, що у серпні 2014 року позивача було зараховано до ЛНУ ім. І.Франка на денну форму навчання за рахунок коштів державного бюджету поза конкурсом, на підставі ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», як особу, батько якої має стаж роботи в підземних умовах більше 15 років. Також, зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України від 12.02.2004 року №882, на яку помилково посилається суд першої інстанції, як на єдиний нормативний акт, що регулює питання призначення, нарахування та сплати стипендії, не може бути застосована до даного випадку, в частині визначення переліку осіб, які мають право на отримання соціальної стипендії, оскільки пізніше прийнятим Законом «Про підвищення престижності шахтарської праці», який має вищу юридичну силу по відношенню до зазначеної постанови, встановлено інший більш високий рівень стипендії для категорії студентів з числа дітей шахтарів, які мають стаж підземної роботи більше 15 років. Крім цього, зазначає, що виплата зазначених стипендій не поставлена в залежність від наявності на це коштів у бюджеті чи кошторисі навчального закладу, в якому навчається студент, а тому функціональність вказаного вище закону не залежить від встановленого Кабінетом Міністрів України механізму нарахування та виплати стипендії.

В судове засідання позивач та представник третьої особи не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено суду не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що у матеріалах справи міститься заява позивачки про розгляд справи за її відсутності (а.с. 93).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача в заперечення апеляційної скарги, що практично аналогічні доводам заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах мотивів, позову, заперечення на позов, апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, усних та письмових пояснень учасників справи та їх представників у судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», ч.2 ст.62, ст. 3 Закону України «Про вищу освіту», Порядок призначення та виплати стипендій, затвердженого постановою КМУ № 882 від 12 липня 2004 року,ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 10, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що станом на день звернення до суду ОСОБА_4, згідно довідки виданої Львівським національним університетом імені ОСОБА_2 від 15 серпня 2017 року № 4747, є студенткою четвертого курсу денної форми навчання напрямку культурологія філософського факультету Львівського національного університету імені ОСОБА_2, де навчається на безплатній формі. Згідно довідок виданих відповідачем за 2014 - 2015 роки, отримувала стипендію на загальних підставах з вересня 2014 року по січень 2015 року. З лютого 2015 року і по грудень 2016 року стипендія не призначалась. Відповідно до довідки виданої ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» від 26 липня 2017 року №147, батько позивачки ОСОБА_5, працює на ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» по професії електрослюсар підземний 5 розряду з 11 лютого 2013 року по даний час. Стаж роботи у вугільній промисловості на підземних роботах з повним робочим днем в шахті згідно ст.1 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» №345 складає 26 років 06 місяців. Також, в судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, що ОСОБА_4 не зверталася у позасудовому порядку до стипендіальної комісії Львівського національного університету імені ОСОБА_2 із заявою про надання їй стипендії передбаченої ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Основоположні правові, організаційні та фінансові засади функціонування Львівського національного університету імені ОСОБА_2, у тому числі, щодо виплати стипендій, встановлені Законом України «Про вищу освіту» та Статутом Львівського національного університету імені ОСОБА_2, який затверджений наказом Міністерства освіти і науки України №935 від 15.09.2015 р. Згідно п. 1.1. Статуту Львівського національного університету імені ОСОБА_2 Львівський національний університет імені ОСОБА_2 є державною установою, фінансується за кошти державного бюджету і підпорядкований центральному органу виконавчої влади у сфері освіти і науки України. Таким чином, Порядком призначення та виплати стипендії затвердженого постановою КМУ №882 від 12 липня 2004 року не передбачено виплату стипендії особам зазначеним у статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Таким чином, обовязок по забезпеченню зазначених осіб стипендією у встановленому цією нормою розмірі покладається на органи державної влади, до сфери управління яких відноситься вирішення питань стипендіального забезпечення. Як вбачається із кошторисів Львівського національного університету імені ОСОБА_2 за 2014 - 2016 роки та розрахунків до кошторисів, що затверджені Міністерством фінансів України, як головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової і бюджетної політики, не затверджувалися видатки з державного бюджету на оплату стипендії особам зазначеним у ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Наведене підтверджується і розясненнями Міністерства освіти і науки України від 06 травня 2016 року №1-11-5889 та від 12 жовтня 2016 року № 1/11-13231, направленим у відповідь на звернення відповідача. Окрім того, із поданих представниками відповідача доказів, які знаходяться у матеріалах справи вбачається, що відповідачем не одноразово вживалися заходи спрямовані на вирішення питання, щодо проведення належного фінансування стипендії для осіб, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, про що, зокрема, свідчать відповіді Міністерства освіти і науки України, як засновника і уповноваженого органу управління Львівського національного університету імені ОСОБА_2 на звернення відповідача датовані 2016 роком. Відсутність фінансування відповідача для проведення оплати стипендії, яка гарантується ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», з боку центральних органів державної влади, на які зазначений закон та Закону України «Про вищу освіту» (ст.3) покладає обовязок забезпечувати реалізацію гарантованих прав учасників освітнього процесу, щодо одержання гарантованих виплат, підтверджується також довідкою виданою відповідачем від 22.04.2016 року №1966-Р та листом Міністерства освіти і науки України від 06.05.2016 року №1/11-5889, де вказано, що видатки для виплати стипендії дітям шахтарів, які навчаються у Львівському національному університеті імені ОСОБА_2 не були передбачені з моменту набрання чинності Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» і по теперішній час. За таких обставин відповідач не мав достатніх підстав та умов передбачених ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» для призначення і виплати позивачу стипендії у встановленому законом розмірі. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексації частини недоотриманої стипендії, оскільки відповідно до абзацу 5 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» , індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», джерелом фінансування оспорюваних виплат є кошти державного бюджету, які не були виділені відповідачу у встановленому законом порядку. Водночас позивачем не подано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що заборгованість по виплаті стипендії перед позивачем виникла саме у відповідача чи внаслідок його винних дій або бездіяльності. Таким чином, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, та із урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до Львівського національного університету імені ОСОБА_2, які на думку суду предявлені за неналежністю, оскільки право позивача відповідачем не порушувалось. У звязку з тим, що у задоволені позову ОСОБА_4 до Львівського національного університету імені ОСОБА_2 відмовлено, суд керуючись положеннями ст. 88 ЦПК України відмовив у стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені. Крім цього, рішення суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду України, що є обовязковими, а також іншій судовій практиці суду касаційної інстанції.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до Львівського національного університету імені ОСОБА_2, з участю третьої особи Міністерства освіти і науки України, в якому просила стягнути з Львівського національного університету імені ОСОБА_2 суму не нарахованої і не виплаченої соціальної стипендії за вересень 2014 грудень 2016 року, включно, з урахуванням компенсації втрати її частини у звязку з порушенням встановлених строків виплати, в розмірі 42719,12 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликалася на те, що у серпні 2014 року вона була зарахована на 1 курс філософського факультету Львівського національного університету ім.І.Франка, який є вищим навчальним закладом ІV рівня акредитації, на денну форму навчання, за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом, на підставі ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», як особа, батько якої має стаж роботи в підземних умовах більше 15 років. Вважає, що факт наявності підземного стажу роботи її батька ОСОБА_5 більше 15 років надає їй право на отримання з вересня 2014 року соціальної стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Однак, навчальний заклад з вересня 2014 року по січень 2015 року виплачував лише академічну стипендію за успішне навчання, значно меншу за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб. З лютого 2015 року по грудень 2016 року відповідач не виплачував стипендію взагалі, незважаючи на те, що стипендія, на яку позивач мала право є соціальною, на час спірних правовідносин була гарантована державою і не залежала від успішності навчання студента.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» (редакції, що діяла у спірний період) шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

Вказане є правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у ряді постанов, що прийняті в порядку п.3 ч.1 ст. 355 ЦПК України (в редакції на час їх прийняття) та є обовязковими до застосування справ, зокрема, у справах: №6-929цс16 від 1.06.2016 року, 6-1044цс16 від 1.06.2016 року, 6-2981цс15 від 13.04.2016 року.

Зважаючи на вказане норма закону, на підставі якої позивач була зарахована на навчання до Львівського національного університету імені ОСОБА_2 повинна була б застосовуватися і в частині гарантованої їй виплати соціальної стипендії, про яку йшлося.

Доводи відповідача про суперечність норми закону підзаконним нормативно правовим актам та звуження такими вказаної норми і способу її застосування слід вважати безпідставними та такими, що фактично зводяться до формальних підстав не виконання чинної, чіткої норми закону, яка в частині зарахування позивача на навчання відповідачем виконана в іншій ж частині не виконується. Крім цього, чітка і недвозначна норма закону підлягає застосуванню зважаючи на вищість закону на підзаконними нормативно-правовими актами.

Що стосується посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань щодо виплати позивачу стипендії та посилання на норми законів про державний бюджет України, що знову ж звужували дію згаданої норми закону і ставили її дію в залежність від бюджетного фінансування та додаткових вольових актів органів державної влади та установ (Кабінету міністрів України, міністерства, навчального закладу, тощо), то слід вказати що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, - органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань п. 35 рішення у справі "Бурдов проти Росії" від 7.05.2002 року (заява N 59498/00), п. 26 рішення у справі "Кечко проти України" (Заява N 63134/00) від 8 листопада 2005 року.

Крім цього, відповідно до п. 184 Рішення Європейського суду з прав людини «Броньовський проти Польщі» (заява №31443/96) від 22.06.2004 року, принцип Верховенства права зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Відповідно відсутністю бюджетних коштів не може бути перешкодою у виконанні чіткої та передбачуваної норми закону.

Посилання на вказані рішення ЄСПЛ у апеляційній скарзі слід вважати слушними у даній справі.

Що стосується доводів відповідача про не звернення позивача за виплатою стипендії, то такі слід вважати теж безпідставними, оскільки згадана норма закону знову ж містить не двозначне твердження про гарантування виплати стипендії без додаткових умов.

Вказані висновки також аналогічні ряду правових позицій Вищого спеціалізованого суду України у ряді аналогічних справ на що міститься правильне посилання у апеляційній скарзі та містилось у позовній заяві, а саме у справах: №6-29704св15 (ухвала від 04 листопада 2015 року), № 6-31221ск15 (ухвала від 16 грудня 2015 року), №6-29841ск15 (ухвала від 24 лютого 2016 року), №227/4356/15-ц (ухвала від 26 жовтня 2016 року), №201/5692/16-ц (ухвала від 13 лютого 2017 року).

Додатково, що стосується здійснення розрахунку невиплаченої стипендії та компенсації втрати її частини у звязку з порушенням строків виплати, то такий здійснений позивачем належним чином та долучений до позовної заяви (а.с. 8-14) та відповідачем не оспорювався. Відповідачем по суті не оспорювалось і право позивача на отримання соціальної стипендії у спірний період, при запереченні в основному виключно можливості виплати такої без бюджетного фінансування та додаткової заяви з проханням про її виплату.

Окремо, що стосується виплати компенсації втрати частини стипендії у звязку з порушенням строків виплати позивач правильно посилалась на практику Верховного суду України у справах №6-131цс12 від 7.11.2012 року та 21-518а14 від 18.11.2014 року, щодо обґрунтованості вимог про стягнення такої.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими.

Відповідно скаргу слід задовольнити, рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до задоволених вимог позову і скарги слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору з відповідача на користь позивача, які нею сплачено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Львівського національного університету імені ОСОБА_2, третя особа Міністерство освіти і науки України про стягнення заборгованості з виплати соціальної стипендії задовольнити.

Стягнути з Львівського національного університету імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму не нарахованої та не виплаченої соціальної стипендії за період з вересня 2014 року по грудень 2016 року включно з врахуванням компенсації втрати її частини у звязку з порушенням встановлених строків виплати в розмірі 42719,12 грн.

Стягнути з Львівського національного університету імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1344 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 липня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6