Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16960/15-ц

провадження № 61-22955 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - ОСОБА_4;

представник відповідача - ОСОБА_5;

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев'янко ВікторіяВікторівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Чех Н. А. від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., від 20 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев'янко В. В., про визнання удаваним договору позики і недійсним договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що у березні 2013 року йому знадобилися грошові кошти. У мережі інтернет він знайшов сайт компанії «D-INVEST GROUP», яка презентувала себе як фінансова компанія. Він зателефонував їм, запитав про можливість отримання займу та отримав попередню згоду, домовився про зустріч. До нього додому приїхав ОСОБА_6, керівник компанії - згідно інформації сайту, який оглянув квартиру, документи та вони узгодили суму займу у 5 тис. доларів США. 15 березня 2013 року він з'явився до офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев'янко В. В., де уклали договір позики, за умовами якого він отримав 7 тис. доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 55 951 грн, та договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Після підписання договорів він побачив, що укладає договори не з компанією, а з ОСОБА_4, який, крім підписання договору, більше ніяких дій не вчиняв, грошові кошти йому не передавав, документів від нього не брав. Йому пояснили, що це спрощує процедуру і не потрібно турбуватися. Крім того, він фактично отримав лише 5 тис. доларів США, а решта - 2 тис. доларів США, йому пояснили, пішли на оплату послуг нотаріуса. У подальшому до вищевказаних договорів позики та іпотеки укладалися додаткові угоди, за умовами яких сума позики остаточно збільшилася до 25 тис. доларів США й відповідно строк повернення - до 15 березня 2014 року.

Позивач вважав, що вищевказаний договір позики підлягає визнанню удаваним, а договір позики недійсним, оскільки він мав намір укласти договір позики із фінансовою компанією, а не з ОСОБА_4, який грошові кошти йому не передавав, вимоги про повернення позики не пред'являв, не пропонував укладати додаткові угоди.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати договір позики, що укладений 15 березня 2013 року між ним та ОСОБА_4, удаваним, а договір іпотеки від 15 березня 2013 року, укладений між ними, недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, пред'являючи позов, послався на положення статті 235 ЦК України, яка визначає правові наслідки удаваного правочину, проте на обґрунтування своїх вимог не надав жодного доказу, не вказав який саме правочин насправді ним і відповідачем був вчинений та який прихований укладеним між ними договором позики. При цьому позивач визнавав, що підписував договір позики та договір іпотеки саме з відповідачем. З урахуванням цього суд першої інстанції не знайшов правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що обставин того, що договір позики був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, позивачем не доведено, а судом не встановлено. При цьому, погоджуючись з указаним договором, сторони у подальшому укладали додаткові угоди, збільшуючи суму позики. Крім того, позивачем також не доведено вимог про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки встановлено, що при його укладанні було дотримано загальних вимог, які необхідні для чинності даного правочину.

У касаційній скарзі, поданій січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не враховували його доводів проте, що насправді він укладав договір позики та договір іпотеки з фінансовою компанією, а не з відповідачем, і не на 7 тис. доларів США, а на фактично ним отриманих 5 тис. доларів США. Суди не взяли до уваги кримінальне провадження, яке пов'язане з цією справою, за яким його визнано потерпілим внаслідок шахрайських дій групи осіб. До укладання спірних договорів він з відповідачем не був знайомий, не вів з ним ніяких перемовин щодо отримання позики та передання в іпотеку квартири. Суди не досліджували саму особу відповідача, який на момент укладання договорів був студентом, що свідчить про те, що він був підставною особою. Також поза увагою суду залишилося й те, що всі дії щодо укладання оспорюваних договорів, а у подальшому щодо укладання додаткових угод до них, вчинялися працівниками фінансової компанії, а не відповідачем, який грошові кошти йому не передавав, вимоги про повернення позики не пред'являв, не пропонував укладати додаткові угоди.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судом установлено, що 15 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 7 тис. доларів США., що за курсом Національного банку України еквівалентно 55 951 грн, та кінцевим терміном повернення - до 15 квітня 2013 року.

Цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а саме: 17 вересня 2013 року, 19 листопада 2013 року, 16 січня 2014 року, 22 січня 2014 року, укладалися додаткові угоди про внесення змін та доповнень до вищевказаних догорів позики та іпотеки, згідно з умовами яких сума позики остаточно збільшилася до 25 тис. доларів США й відповідно строк повернення до - 15 березня 2014 року.

Пред'являючи позов про визнання удаваним договору позики і недійсним договору іпотеки, ОСОБА_3 посилався на положення статті 235 ЦК України, яка визначає правові наслідки удаваного правочину, та положення статей 203, 215 ЦК України, які визначають загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що обставин того, що договір позики був укладений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, позивачем не доведено, відповідних доказів не надано, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), а судом не встановлено. При цьому позивач визнавав, що підписував з відповідачем саме договір позики та договір іпотеки.

Крім того, суди вірно врахували й те, що, підтверджуючи правомірність договору позики, волевиявлення на його укладення, позивач у подальшому кілька разів укладав додаткові угоди до договору позики, саме з відповідачем і ці угоди він не оспорює.

Також позивачем не доведено вимог про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки встановлено, що при його укладанні було дотримано загальних вимог, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, які необхідні для чинності даного правочину.

Доводи касаційної скарги взагалі не містить посилань, які саме норми матеріального, чи процесуального права були порушенні судами та в основному направленні на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення є законними і обґрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк