Справа №490/4419/16-ц 17.07.2018
Провадження №22-ц/784/1004/18
Єдиний унікальний номер судової справи № 490/4419/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1004/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 року, яке ухвалено головуючим суддею Черенковою Н.П. у приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А

28 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) про стягнення коштів.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що між ним та відповідачем 10 червня 2015 року укладено договір №29, згідно якого ФОП ОСОБА_4 зобов'язався виготовити на протязі 60 робочих днів робочий проект для реконструкції нежитлового приміщення по проспекту АДРЕСА_1 у м. Миколаєві під магазин непродовольчих товарів та перукарню, та здійснювати авторський нагляд та обов'язки головного архітектора на цьому об'єкті будівництва.

Згідно умов цього договору ним відповідачеві 10 червня 2015 року сплачено аванс у розмірі 28574 грн., а 11 серпня 2015 року -12 246 грн., а всього 40820 грн.

Однак, у встановлений договором строк відповідач робочий проект не виготовив. Повернути кошти відповідач відмовляється.

Крім того, йому стало відомо, що ФОП ОСОБА_4 не займається архітектурною діяльністю, а його основним видом діяльності є роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям.

Посилаючись на те, що відповідач не є інженером - проектантом, не здійснює архітектурну діяльність та авторський нагляд, а тому при укладанні договору з ним останній не мав дійсних намірів на виконання взятих на себе зобов'язань, а уклав договір з метою незаконного заволодіння коштами, сплачені ним(позивачем) кошти є авансом, який підлягає поверненню у зв'язку із розірванням договору, позивач просив стягнути на свою користь з ФОП ОСОБА_4 40820 грн. авансу.

Судом першої інстанції до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_5

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2- ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та посилаючись на те, що дане рішення є незаконним, прийняте з неповним з'ясуванням та встановленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4, посилаючись на повне виконання його довірителем умов договору, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону вказане рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем вимог щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції вважає його передчасним виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (виконавець), укладено договір про виконання послуг у сфері архітектури №29.

За умовами цього договору, зокрема п. 1.1.виконавець зобов'язується за плату виготовити робочий проект, та здійснити авторський нагляд та обов'язки головного архітектора з реконструкції нежитлових приміщень для розміщення магазину продовольчих товарів та салону краси (перукарні) по проспекту АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

Згідно до п. 1.2 цього Договору, виконавець зобов'язується виконати замовлення на протязі 60 робочих днів та залишає за собою право притягнення необхідних спеціалістів, субпідрядників, інженерів та технологів для виготовлення документації.

Загальна вартість робіт по виготовленню робочого проекту, а також здійснення авторського нагляду, відповідно калькуляції, що додається.

У момент підписання (п.2.2) договору замовник сплачує 75% від суми договору, шляхом сплати готівкою 28 574 грн. Повна оплата виконаних робіт ( п.2.3) проводиться за вимогою виконавця на протязі 1 банківського дня.

На виконання договірних зобов'язань замовник зобов'язаний передати виконавцю необхідні для виготовлення робочого проекту, для здійснення авторського нагляду вихідні дані; попередити виконавця про початок будівельних робіт за 2 дні до їх початку, сплатити вартість робіт в порядку та на умовах, визначених цим договором ( п.3.1).

У випадку ( п.5.1) порушенні зобов'язань, які виникають із даного договору, сторони несуть відповідальність ,визначену Договором і(або) діючим в Україні законодавством.

Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом даного Договору ( п.5.1.1).

На виконання умов договору 10 червня 2015 року за квитанцією №77, ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_4 28 574 грн., а потім 11 серпня 2015 року решту - 12 246 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позов було пред'явлено ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України. Позивач не лише зазначив норму права, а й обґрунтував свої позовні вимоги посиланням на положення ст. 1212 ЦК України, вважав спірні грошові кошти безпідставно набутими відповідачем.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею).

Вiдповiдно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.1 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на підставі статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.ч.1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Загальна умова ч.1ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Позивач просить стягнути грошові кошти з відповідача, при цьому із його пояснень та із змісту позовної заяви вбачається, що він заперечує факт виконання відповідачем зобов'язань за укладеним між ними договором. Однак належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх зобов'язань до суду не надав.

В той же час, коли відповідач спростовуючи доводи позивача, надав до суду докази на підтвердження виконання своїх зобов'язань. Так, із акту приймання-передачі виконаних робіт і технічної документації відповідно Договору про виконання послуг у сфері архітектури №29 від 10 червня 2015 року, погодженого 11 вересня 2015 року між

представником позивача за нотаріально посвідченим дорученням та ОСОБА_6, на виконання п.п.1.1 и п.1.2 Договору замовник прийняв, а виконавець передав Робочий проект. Креслення 1518-00-АС м. Миколаїв 2015 "Реконструкція нежитлового приміщення офісу для розміщення магазину продтоварів та перукарні по проспекту АДРЕСА_1 замовник ОСОБА_7, виконаний приватним підприємством «А-Архітектор».

Крім того, на виконання п.1.1 та п.2.2. Договору, виконавцем договору організовано для замовника підготовку і укладання з послідуючим підписанням та передачею замовнику договору №1518-00/авт. на здійснення авторського нагляду за будівництвом об'єкту від 11 серпня 2015 року між ПП «А-Архітектор» та фізичною особою ОСОБА_7, передачу замовнику кваліфікаційного сертифікату відповідності виконавця окремих видів робіт, пов'язаних зі створенням об'єкту архітектури серіях АА №000847, оригінал наказу від 24 липня 2015 року про призначення ОСОБА_8 головним архітектором проекту, оригінал наказу №7 від 11 серпня 2015 року про авторський нагляд.

Робота виконана у повному обсязі, претензій до виконаних робіт немає. До виконавця претензій морального та матеріального характеру замовник не має ( а.с.51).

Вищенаведене спростовує доводи позивача про те, що відповідач не розробив проекту документацію відповідно до умов договору, вказані роботи були здійснені самостійно позивачем після отримання ним містобудівних умов.

Посилання на те, що відповідач не отримав містобудівних умов та обтяжень не можуть бути прийняті до уваги, оскільки умовами договору отримання вказано документу не було передбачено. Крім того, за наявними в матеріалах справи документів вбачається доручення по підготовці та отриманню таких умов іншій особі.

Твердження апелянта про те, що відповідач не мав права на провадження архітектурної діяльності, оскільки не мав відповідної ліцензії, а тому не мав прав взагалі укладати такий договір є необґрунтованими. Так, положеннями ст.19 Закону України «Про архітектурну діяльність» ( в редакції станом на червень 2015 року) виконання проектних робіт по створенню об'єктів архітектури не потребує наявності у фахівців відповідного кваліфікаційного сертифіката у разі: здійснення фахівцями проектних робіт під керівництвом архітектора чи іншого фахівця, який має кваліфікаційний сертифікат на виконання робіт відповідного профілю.

Умовами договору передбачалося залучення необхідних спеціалістів для виготовлення такої документації.

Враховуючи вищенаведене, посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачами безпідставно у розумінні ст.1212 ЦК України не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Наявні між сторонами правовідносини регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст.1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Договірний характер правовідносин між сторонами виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визначення укладеного правочину недійсним або його розірвання позивачем не надано, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення був іншої думки, то рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог, але з інших підстав. За такого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В силу ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за подачу апеляційної скарги, оскільки не дивлячись на часткове задоволення апеляційної скарги, позовні вимоги позивача залишися без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення коштів - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 23.07.2018 р.