САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6339/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2017 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що за час перебування в офіційному шлюбі на їх спільні грошові заощадження придбали квартиру АДРЕСА_1, в яку вселилися та постійно проживали і продовжують проживати. Квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 04.12.1997 року, посвідченого товарною біржею «Екатеринославська», за реєстраційним номером 006//1168-Н. Наразі вартість квартири складає 446977,80 грн. Покупцем за договором виступила відповідач ОСОБА_2, хоча насправді це житло було куплено ними обома за спільні заощадження. Між сторонами весь час були довірливі стосунки. Наразі відносини загостилися і відповідач стверджує, що позивач не є власником квартири, яка належить лише їй, що і стало приводом звернення до суду. Просив ухвалити рішення, яким розділити спільне майно та визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

23.01.2018 року представник відповідача ОСОБА_5 звернулася до суду в інтересах відповідача ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 06.09.1996 року позивач після смерті матері продала спадщину по вул. Шосейна, 14/1 в с. Токівське Апостолівського району Дніпропетровської області, та отримала кошти, які були її особистою приватною власністю. Вищезазначені кошти були використані на придбання квартири АДРЕСА_3. Окрім цих коштів, для придбання квартири позивачем були використані позичені кошти у гр. ОСОБА_6, які були повернуті відповідачем в 1999 році з продажу 13.02.1998 року квартири АДРЕСА_4, яка була її та доньки особистою спільною сумісною власністю. Т.ч. частка позивача в квартирі АДРЕСА_5 складає 1/3 а відповідача 2/3 частини. Також, за час шлюбу за спільні кошти ними був придбаний автомобіль BMW 520i, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований на позивача. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_6; визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_7; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля BMW 520i, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля BMW 520i, 1995 випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1., та стягнути з нього судові витрати.

23.03.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська справа була прийнята до провадження відповідно до ухвали цього ж суду від 22.03.2018 року про припинення процедури врегулювання спору за участі судді та поновлення провадження і протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.03.2018 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні на підставі обставин, викладених у позовній заяві, заперечували в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині нерівного поділу квартири, просили задовольнити позовні вимоги відповідно до первісної заяви по ? частині кожному.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнала частково та просила задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Третя особи ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 09.10.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ( а.с. 7).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2017 року шлюб між сторонами по справі розірвано (а.с.39).

Під час шлюбу ними була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.12.1997 року посвідченого товарною біржею «Екатеринославська», де покупцем за договором виступила ОСОБА_2 ( а.с. 9)

Станом на 20.11.2017 року ринкова вартість спірної квартири складає 446977,80 грн., що підтверджується відповідним звітом ПП «Брокерського торгового дому» ( а.с. 10-21)

Також за час шлюбу за спільні кошти сторонами був придбаний автомобіль BMW 520i, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 01.11.2000 року виданого на ім»я ОСОБА_1 що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ та довідкою регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області (а.с. 62-63, 64). Даний факт був визнаний обома сторонами в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальна громада, якщо інше не встановлено законом. Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, що діяв на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно положень ст.ст. 69,70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ мана, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до постанови ВСУ від 01.07.2015 року по справі № 6/612цс15, для визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п. 23,24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень ч.ч. 2,3 ст.325 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 7 ст. 57 СК України передбачено, що якщо в придбання майна вкладені кім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач після смерті матері продала належну їй спадщину, а саме будинок, що знаходиться за адресою: вул. Шосейна 14/1 в с.Токівське, Апостолівського району, Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого Апостолівською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1465.

Виручені від продажу кошти, що є особистою приватною власністю відповідача, були витрачені на придбання спірної квартири при її купівлі.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо невідповідності вищенаведеного дійсним обставинам справи, оскільки ним не було надано належних доказів протилежного.

Крім того в процесі ухвалення рішення суд також керується принципом розумності дій, що повязує з питанням сумісності умов з визначеними цілями учасників правовідносин певних обставин, які можуть мати наслідком виникнення, зміну чи припинення прав та обовязків.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна, як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Таким чином, суд знаходить доведеним факт придбання квартири також і за кошти, що є особистою приватною власністю відповідача, у звязку з чим вважає за можливе відступити від принципу рівності часток у спільному сумісному майні відповідно до вимог ст.70 СК України, та збільшити частку спірного майна, а саме квартири, відповідача ОСОБА_2 до 3/5 частини.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання про розподіл поділ автомобіля BMW 520i суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, що не заперечувалися учасниками процесу в судовому засіданні, суд вважає, що автомобіль BMW 520i також є спільною сумісною власністю сторін, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження ним не було, виходячи з принципу рівності часток квартира, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на рухоме майно - BMW 520i, державний реєстраційний номер 06164АВ є рівними, а тому частки становлять: 1/2 частки власність ОСОБА_1, 1/2 частки - власність ОСОБА_2

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі та витрат на професійну правничу допомогу сплачені нею при подачі позову, тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст.141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь відповідача різницю понесених судових витрат у розмірі 7468,80 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст. 60, 61, 63, 70-73 СК України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (м. Дніпро, вул. Липова, 22/103, іпн.) до ОСОБА_2 (м. Дніпро, вул. Липова, 22/103, іпн.) про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частин квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля BMW 520і, 1995 року випуску, державний номер 06164АВ.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частин квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля BMW 520і, 1995 року випуску, державний номер 06164АВ.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю понесених судових витрат в сумі 7468,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 липня 2018 року.

Суддя О.П.Румянцев