Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 435/1109/12-ц

провадження № 61-31491 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6; ОСОБА_7, ОСОБА_8;

представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_9;

третя особа - Криворізьке міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2003 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, третя особа - Криворізьке міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, який неодноразово був уточнений у процесі розгляду справи, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що з 30 травня 1986 року він із

ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано

16 квітня 2003 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

23 вересня 1994 року між ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ним укладено договір дарування, за умовами якого він прийняв у дарунок чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, який посвідчений державним нотаріусом Сьомої Криворізької нотаріальної контори м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за №1-1861.

У серпні 1999 року ОСОБА_6 забрала у нього ключі від квартири та чинить йому перешкоди у користуванні його власністю, а з 2001 року відповідач не проживає у спірній квартирі та продовжує чинити перешкоди у користуванні, у зв'язку з чим він вимушений винаймати житло.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеною квартирою та зобов'язати відділ реєстрації фізичних осіб та міграції населення Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області зняти ОСОБА_6 з реєстрації в цій квартирі.

У січні 2004 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом, який був уточнений, до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на спірне майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 30 травня 1986 року вона із

ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано

16 квітня 2003 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

23 вересня 1994 року вона разом із чоловіком за 11 тис. доларів США придбали у подружжя ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1.

У 2002 році, після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4,

вона дізналась, що замість договору купівлі-продажу спірної квартири

від 23 вересня 1994 року було укладено договір дарування на ім'я

ОСОБА_4

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, однак його дружина не заперечує той факт, що насправді було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом свої прав; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 вересня 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та зареєстрованим у реєстрі за

№1-8161, угодою купівлі-продажу і визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 23 вересня 1994 року між ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Криворізької нотаріальної контори м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за №1-1861, угодою купівлі-продажу цієї квартири.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_6, яка була зареєстрована у квартирі та проживала у ній, як член його сім'ї, а тому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням відповідно статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, тобто відповідач має право користування спірною квартирою, а тому позов ОСОБА_4 є необґрунтованим.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6, районний суд, установивши, що воля сторін в угоді була спрямована на укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, визнав договір удаваним відповідно до положень статті 235 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого

2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 з інших правових підстав, виходив із того, що позивач як власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, проте, належним способом захисту права власності, порушення якого виявляється у наявності перешкод у користуванні квартирою, у даному випадку буде припинення дії, яка порушує це право, тобто, вирішення питання про позбавлення відповідача права користування спірною квартирою. Також вказав, що відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Зняття з реєстраційного обліку покладено на відповідні Управління державної міграційної служби України, однак до участі у даній справі цей орган був залучений в якості третьої особи, а не відповідача. Безпосередньо саме рішення суду про позбавлення права користування домоволодінням та виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Зазначив, що ОСОБА_4 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права та роз'яснено йому право на звернення до суду з належними позовними вимогами, якими, зокрема, можуть бути вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення тощо.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про удаваність договору дарування та визнання укладення договору купівлі-продажу. Разом з тим, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що не було враховано районним судом. Виходив з безповажного пропуску позивачем значного строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позову, та відсутності підстав для його поновлення.

У червні 2017 року ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_9 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення апеляційної інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні її клопотання про поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Зазначає, що з 1989 року страждає захворюванням головного мозку, неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні, про що були надані відповідні докази. Повністю довіряла своєму колишньому чоловікові, спірний правочин не перевіряла, а про порушення свого права дізналась у

2002 році після припинення шлюбних відносин і відразу звернулась до суду із позовом.

Отже, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 не оскаржується, тому судом касаційної інстанції в цій частині не перевіряється (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відзив до суду касаційної інстанції не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 243 ЦК України (у редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому.

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (стаття 224 ЦК України у редакції 1963 року).

Відповідно до статті 58 ЦК України (у редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічна правова норма міститься у статті 235 ЦК України відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Разом з тим, відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (2004 року), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що сім'я ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_6 гроші за квартиру, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення відповідно до частини другої статті 58 ЦК України (1963 року) дійшов правильного висновку про те, що фактично був укладений договір купівлі-продажу квартири, а договір дарування є удаваним правочином, як укладений з метою приховати іншу угоду.

Є правильним висновок апеляційного суду щодо застосування строків позовної давності, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_6 у

1994 році сама запропонувала оформити угоду договором дарування квартири, а не договором купівлі-продажу, для уникнення зайвих витрат, а з позовом звернулась до суду лише у січні 2004 року тобто майже через

10 років. Отже, ОСОБА_6 не дотримано встановлений законодавством строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем (т. 3 а.с. 112), з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки аналогічні доводам, заявленим у суді апеляційної інстанцій, була надана належна правова оцінка.

Посилання ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_9 на те, що з

1989 року позивач по зустрічному позову хворіє, у зв'язку з чим у подальшому їй було встановлено інвалідність II групи саме по собі не свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності, який законодавцем врегульовано саме для упорядкування цивільно-правових відносин та сприяє в усуненні невизначеності у відносинах сторін спору.

З моменту вчинення спірного правочину і до моменту пред'явлення нею позову у січні 2004 року минуло майже 10 років, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що об'єктивно перешкоджали позивачу вчасно звернутись до суду не надано.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позивач за зустрічним позовом мала достатньо часу для звернення із позовом до суду та наведені ОСОБА_6 обставини виключають поважність причин пропуску нею строку позовної давності за захистом свого порушеного права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені зустрічного позову, а доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого

2017 рокув частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк