Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №316/1438/17 Головуючий у 1 інстанції Вільямовська Н.О.
Провадження № 22-ц/778/2682/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про встановлення факту, що має юридичне значення, розподіл спільного майна та визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, ТОВ «ЗМБТІ», про встановлення факту, що має юридичне значення, розподіл спільного майна та визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що у 1986 році познайомилася з ОСОБА_7 та деякий час зустрічалися, а 5 лютого 2000 року він переїхав до позивачки та вони стали проживати разом у її квартирі за адресою: вул. Комсомольська (Молодіжна) буд.57 кв.26 в м. Енергодар. Вважає, що саме з 2000 року вони перебували у фактичних сімейних відносинах та проживали однією сімєю. З того часу вони спільно вели господарство, мали спільний бюджет, за спільні кошти купували продукти харчування, побутові речі, разом відпочивали, разом допомагали своїм дітям від перших шлюбів, організовували їхнє весілля, за спільні кошти придбали автомобіль та користувалися ним, мали взаємні права та обовязки як подружжя. Згодом, порадившись між собою, вирішили придбати окрему квартиру, разом домовлялися за ціну квартири та умови її купівлі. 08.07.2002 року вони купили квартиру за адресою: вул. Комсомольська (Молодіжна) буд. 77 кв.26 в м. Енергодар, та оскільки стосунки позивачки та ОСОБА_7 ґрунтувалися на довірі один до одного, договір купівлі-продажу квартири було укладено на ОСОБА_7 Після купівлі квартири ОСОБА_7 зареєстрував своє місце проживання у придбаній квартирі, хоча фактично мешкав до своєї смерті у квартирі позивачки. 25.12.2013 року вона та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. 19.07.2016 року чоловік позивачки ОСОБА_7 помер. За життя він склав заповіт від 03.02.2015 року, відповідно до якого він заповідав в рівних частках кожному: ОСОБА_8 та ОСОБА_3, придбану за період сумісного життя за спільні кошти, квартиру АДРЕСА_1 (Комсомольська) в м. Енергодар..

Враховуючи вищенаведене просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сімєю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 05 лютого 2000 року по 25 грудня 2013 року без реєстрації шлюбу; визнати обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, набуту за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3, набуту за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожному; визнати заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 429, складений ОСОБА_7, посвідчений 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Енергодарського міського округу Запорізької області, частково недійсним, в частині заповідання 1/2 частки квартири АДРЕСА_3; визнати заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 429, складений ОСОБА_7, посвідчений 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Енергодарського міського округу Запорізької області, частково недійсним, в частині заповідання 1/6 частки квартири АДРЕСА_3; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в сумі 2196,50 грн. та витрати на замовлення та виготовлення документації про незалежну оцінку у розмірі 600 грн., а також витрати, повязані з оплатою гонорару адвокату в сумі 6000 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 травня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме - факт проживання однією сімєю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 01.01.2004 року по 25.12.2013 року без реєстрації шлюбу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що відповідно рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 жовтня 2000 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 розірваний (рішення вступила в силу 31.10.2000 року).

З 25 грудня 2013 року позивач ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №134245, актовий запис в Книзі записів актів громадянського стану про шлюб за №492.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповіту від 03 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, ОСОБА_7 спадкоємцями на випадок смерті: із належного йому майна автомобіль марки NISSAN, модель NOTE, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_5, на квартиру №26, що знаходиться в будинку № 77 по вулиці Комсомольській (Молодіжній) в м. Енергодарі Запорізької області та гараж № 1736, бокс № 30, що знаходиться в Обслуговуючому кооперативі «Енергодар-Титан», м. Енергодар Запорізької області, є в рівних частках кожній: ОСОБА_8, ОСОБА_3

ОСОБА_7 помер 19 липня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_5, зазначила як на підстави позовних вимог про придбання ОСОБА_7 в 2002 році спірної квартири, вказуючи, при цьому, про придбання такого майна в період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5, зазначаючи також, що зазначене майно було придбане ними за рахунок спільних коштів та джерелом для його (майна) придбання були частково спільні збереження та позики, отримані від сімї Котових у розмірі 2500 дол. США та сімї Собко у розмірі 1500 дол. США.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні правовідносини щодо яких заявлений позов про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стосуються періоду з 05.02.2000 р. до 25.12.2013 р., а визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_4 та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, а також визнання недійсним заповіту, складеного 03.02.2015 року стосуються періоду їх набуття ОСОБА_7 у 2002 році.

Сімейні правовідносини, які виникли до 01 січня 2004 року, регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції 1969 року), а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, - Законом України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-XII, який був чинним на час спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

До правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким, в свою чергу, не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про власність», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За приписами сімейного законодавства сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом,мають взаємні права та обовязки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 року №5-рп/99 установлено, що до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Таким чином, розглядаючи позови про визнання спільною власністю майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, слід виходити з того, що таке майно є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, за умови, якщо: 1) майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними, - на підставі чого під час вирішення спору підлягають встановленню не лише обставини щодо факту спільного проживання позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а й ті обставини, що спірне майно квартира АДРЕСА_5 була придбана ними внаслідок спільної праці.

Зазначений висновок ґрунтується на положеннях статті 17 Закону України «Про власність», пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс 13 та від 11 березня 2015 року № 6-211 цс 14.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення.

Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу може мати правове значення і від нього може залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян в контексті доведеності обставин, що майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Визнання лише факту спільного проживання без реєстрації шлюбу до правовідносин, які виникли до 1 січня 2004 року, не дає підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, оскільки до таких правовідносин, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), нормами якого було чітко передбачено, що шлюб укладається в державних органах реєстрації актів громадянського стану (стаття 12). Зазначений Кодекс не передбачав права встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Судова колегія погоджується з правильно зробленим висновком суду першої інстанції про те, що встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено.

З огляду на вищевикладене, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 01.01.2004 року по 25.12.2013 року без реєстрації шлюбу.

З огляду на наведене вбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для встановлення факту, що має юридичне значення.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 липня 2018 року.

Головуючий

Судді: